MATOLCSY GYÖRGY

Amerikai birodalom
vs.
európai álom

Az euró kudarca

A harmadik, átdolgozott, kibővített, magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

Matolcsy György / The American Empire vs.
The European Dream: The Failure of the Euro

Pallas Athéné Könyvkiadó Kft., 2019

A mű alapjául szolgáló Amerikai Birodalom: A jövő forgatókönyvei című könyv először a Heti Válasz Kiadónál jelent meg 2004-ben és a Pallas Athéné Geopolitikai Alapítvány gondozásában 2015-ben.

Az euró kudarca (The Failure of the Euro) elnevezésű első fejezetet a szerző kizárólag angolul írta 2019-ben, amelynek magyar fordítását Ottlik András végezte, lektorálta Csillik Péter. Olvasószerkesztő: Mosolygó-Marján Erzsébet, Sós Dóra Gabriella.

Copyright © Matolcsy György, 2020

Magyar kiadás © Pallas Athéné Könyvkiadó Kft. 2020

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve bármilyen internetes közlést, fénymásolást vagy az információrögzítés bármely formáját.

PALLAS ATHÉNÉ KÖNYVKIADÓ KFT., BUDAPEST

Felelős kiadó: Dr. Cseh Katinka ügyvezető igazgató

Grafika: Nagy Gyula

Borítóterv: eyelab.dk

Borítófotó: shutterstock.com

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5884-77-1

Zitának, Máténak, Ádámnak, Richárdnak,
Emilynek, Leventének és Márknak

Tartalomjegyzék

Orbán Viktor miniszterelnök előszava

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ

I. Az euró kudarca

MÁSODIK RÉSZ

II. Milyen korban élünk?

III. Amerika születése

IV. Az érett Amerika

V. Amerika belső háborúi

VI. Birodalmi örökség

VII. Pax Americana

VIII. Amerika háborúi

IX. A jövő forgatókönyvei

Jegyzetek

Ajánlott irodalom

Felhasznált irodalom

Orbán Viktor miniszterelnök előszava

Tisztelt Olvasó!

Különös dolog, hogy a monetáris politikáért felelős jegybank elnöke olyan könyvet ír, amely nem a pénzpolitika szakkérdéseivel foglalkozik. Az pedig még különösebb, hogy ehhez a könyvhöz a Miniszterelnök ír előszót.

A cipész maradjon a kaptafánál tagadhatatlan bölcsességében azonban mi, magyarok mindig is éreztünk valamiféle lehangoló földhözragadtságot. A magyar politikai gondolkodás története több száz év óta mutat példákat arra, hogy az államvezetésért felelős szakemberek kirándulásokat tesznek a nem számukra fenntartott szellemi terrénumokra is. Ennek a lekötözhetetlen, évszázadok óta munkáló, szárnyaló magyar szellemnek tartja most egy újabb szép példáját kezében az Olvasó.

A történelem gyakran évtizedekig úgy jár körbe-körbe, mint a nyomtató ló a maga pályáján. És a szellem, kényszeredetten bár, de követi az így kitaposott nyomvonalat. Aztán jönnek korszakok, amikor a dolgok folyása hirtelen felgyorsul, vad és zúgó szakaszok követik egymást, s a körülöttünk lévő világ olyan új utakra fordul, amelyeket a regnáló tudományos gondolkodás szinte követni is képtelen, nemhogy előre jelezni. Ekkor jön el a jövőt fürkésző miniszterek, politikusok, jegybanki kormányzók és miniszterelnökök ideje. Ekkor értékelődik föl az a képesség, amely a jelenkori eseményeket és a jövő kilátásait képes egy metszetben látni és láttatni. Ez pedig már nem a szaktudósok és a szaktudományok felségterülete, hanem a polihisztorok, a reformátorok, a filozófusok és a politikusok terepe. A kor, amiben élünk, történelmünk egy olyan pillanata, amelytől remélhetjük, hogy a hosszú évszázadok alatt felhordott temérdek tényadat új megvilágításba kerül, és a mozaikkockák megszokottól eltérő összeillesztésével eddig ismeretlen és lenyűgöző látvány tárulhat a szemünk elé.

Jó olvasást kívánok!

Budapest, 2019. október

Orbán Viktor

Köszönetnyilvánítás

Szeretném megköszönni mindenkinek, aki valamilyen formában gondolataival, nézeteivel, szakértő javaslataival, konkrét szerkesztői észrevételeivel vagy családi támogatásával segítségemre volt abban, hogy e könyvet kezében tarthassa most az Olvasó. Az Amerikai Birodalom című könyv első kiadása, majd e kibővített változat megjelenése között mélyreható változásokat eredményező másfél évtized telt el, egy olyan időszak, amelyben – nemzetgazdasági miniszterként, majd jegybankelnökként – számos támogatást kaptam azon közös nemzeti célunk eléréséhez is, hogy Magyarországot fenntartható felzárkózási pályára állítsuk. A gazdaságpolitika alakításában eltöltött évtizedek után megerősíthetem, hogy egy sikeres gazdasági modell biztosításához nemcsak a nemzet belső erőforrásainak, karakterének feltárására van szükség, hanem a külső környezet értékelésére is, így jelen kiadvány e térképalkotási munkához is támogatást nyújt.

A 21. század első, mintegy két évtizedében alapvető politikai, geopolitikai, gazdasági, társadalmi és technológiai változásoknak, illetve transzformációknak lehettünk tanúi, amelyek olyannyira formálják a mindennapi életünket és a jövőt, hogy túlzás nélkül beszélhetünk egy új világrend kialakulásának a realitásáról. Az emberiség történelmét, a birodalmak felemelkedését, illetve bukását vizsgálva ugyanakkor mindez nem példa nélküli, legyen szó az unipoláris vagy különböző multipoláris berendezkedésekről. Miközben az új világrend megismeréséhez sok esetben új nézőpontokra és térképekre van szükség, a történelem alapos elemzése továbbra is az egyik legfőbb támpontunk lehet a folyton változó világ útvesztőjében.

Az ezredforduló utáni években többévnyi kutatómunka eredményeként tettem először kísérletet arra, hogy az Amerikai Egyesült Államok globális hatalommá válásának mélyelemzése alapján feltárjam azokat az összefüggéseket, amelyek az Egyesült Államok tetteit motiválhatták az akkori világhalami játszmákban. E tapasztalatok feltárása nemcsak a tárgyalt nagyhatalom, hanem a világrend és így mindannyiunk jövője szempontjából is meghatározó eredményekre vezetett. 2004 óta természetesen sok új felismeréssel lehettünk gazdagabbak, a világrendet és a nagyhatalmak pozícióját alakító tényezők azonban sok esetben változatlanok. A formálódó új világrendben egyértelmű jegyei mutatkoznak Ázsia felemelkedésének, miközben Európa lemaradása egyre több dimenzióban tetten érhető. Az európai nemzeteknek minden lehetőségük rendelkezésre állna, hogy meghatározóbb szerepet töltsenek be a világban, ez azonban csak úgy lehetséges, ha a birodalmi törekvések lekerülnek a döntéshozók napirendjéről, és ismételten a nemzetek megerősítése kerül előtérbe: Európa jövője az erős nemzetekben rejlik. Európa egy meghatározó útkereszteződéshez ért, a választott út pedig a világrend további formálódása szempontjából is meghatározó lesz. Ezért is döntöttem úgy, hogy az Amerikai Birodalomról jegyzett korábbi írásomat Európa lehetőségeivel egészítem ki, bízva abban, hogy az abban foglalt nézőpontok és értékelések támogatást nyújthatnak a fenntartható fejlődés eléréséhez az öreg kontinensen.

Több személynek kiemelt köszönettel is tartozom e könyvért, akiket a következőkben név szerint is szeretnénk felsorolni. Elsőként is Antall Józsefnek, az 1990-ben első szabadon választott magyar miniszterelnöknek szeretném megköszönni mindazt, amit rövid ideig közeli munkatársaként megosztott velem Amerikáról és Európáról. Tőle tanultam, hogy Magyarország jövője szempontjából döntő az Amerika és Európa közötti híd megépítése: ez a híd az atlanti szolidaritás. Elkísérhettem a miniszterelnököt a magyar szabadság újkori megszületésének pillanatában – 1990 nyarán és őszén – Münchenbe, Stuttgartba, Bonnba, Párizsba és Washingtonba, tanúja lehettem a vezető államférfiakkal – Kohl német kancellárral, Thatcher brit miniszterelnökkel, Mitterrand francia elnökkel, Bush amerikai elnökkel és másokkal – folytatott tárgyalásainak, hallhattam felszólalásait szűk körű, hivatalos ebédeken és vacsorákon egyaránt.

Hálával és köszönettel tartozom Antall József miniszterelnöknek azért is, mert 1991 nyarán Londonba küldött, ahol az Európai Újjáépítési és Beruházási Bank igazgatótanácsának tagjaként megismerhettem a londoni City életét, a nemzetközi pénzvilágot, a brit gondolkodást, a nagyhatalmak politikai és gazdasági törekvéseit. E négy év külföldön, éppen a nemzetközi pénzvilág egyik központjában és éppen a ’90-es évek első felében közelebb vitt Magyarország megértéséhez, mert már nemcsak belülről, hanem külső szemlélőként is láthattam hazámat. Megtapasztalhattam azt, hogy a külpolitikában milyen lehetőségeket rejt az, ha közösen gondolkodunk, és együtt lépünk fel a nemzetek boldogulását egyaránt meghatározó célok eléréséért.

Köszönetet mondok Kohl kancellárnak is, akivel 1990-ben találkoztam először, és jól megjegyeztem egy mondatát. A kancellár a németek európai politikája és Európa német politikája számára egyetlen vezérelvet tartott döntőnek, azt, hogy „Németország vessen horgonyt Európában: ne egy német Európa, hanem egy európai Németország megvalósítása legyen a célja.”

Köszönetet mondok Orbán Viktor miniszterelnöknek is, többek között azért, hogy miniszterként elkísérhettem legfontosabb tárgyalásaira. Orbán Viktortól nagyon sokat tanultam, többek között, hogy a világ csak fele részben adottság, fele részben akarat, és a magyar nemzet érdekeit okos politikával – de csak úgy – lehet képviselni a világban. Orbán Viktornak köszönettel tartozom azért is, hogy 2010 után először nemzetgazdasági miniszterként, majd pedig jegybankelnökként részt vállalhattam a magyar gazdaságpolitika megújításában, amely munka mára kézzelfogható eredményekre vezetett.

Ezúton köszönöm mindazoknak, akik az Amerikai Birodalom című könyv kiadásában korábban segítségemre voltak mind a kéziratok gondozásában, szerkesztésében, mind pedig azáltal, hogy hasznos észrevételeikkel támogatták a könyv végleges formájának elérését, majd pedig kiadását.

Köszönönöm nem utolsósorban azon munkatársaim, barátaim támogatását, akik e könyv első megjelenése után 15 évvel segítségemre voltak abban, hogy a könyv bővített változata is megjelenhessen, angol és magyar nyelven is. Az európai álomhoz kapcsolódó új fejezetrészek kidolgozásakor így nemcsak meglévő tapasztalataimra és a források széles körére támaszkodhattam, hanem a széles körű szakértői észrevételekre is. Külön köszönöm Szapáry Györgynek, Palotai Dánielnek, Czene Grétának, Meizer Gábornak, illetve Cseh Katinkának, hogy segítségemre voltak a Pallas Athéné Könyvkiadó gondozásában megjelenő új kiadás előkészítésének koordinálásában.

Mindemellett nagyon köszönöm családom tagjainak a támogatását – fiaimnak, Máténak és Ádámnak az új nemzedék meglátásaiért, Richárdnak, hogy megszületett, valamint Zitámnak, hogy mellettem él –, akik nemcsak biztos hátteret, hanem kimeríthetetlen motivációt is nyújtanak munkámhoz. Ezúton is nagyon köszönöm Nekik.

ELSŐ RÉSZ

I.

Az euró kudarca

BEVEZETÉS

Ennek a könyvnek az első kiadása 15 évvel ezelőtt látott napvilágot.

Könyvemnek akkor az volt a célja, hogy mind az európai, mind a magyar elitet ráébresszem az Amerikai Birodalom nemzeti érdekeire, átfogó stratégiáira és eredményes hadviselésére. A Birodalom – mint a birodalmak a történelem során bármikor – hadba lép mindazok ellen, akik az Egyesült Államok globális politikai, katonai és pénzügyi vezető pozícióját fenyegetik.

2004-ben, könyvem első kiadásakor az euró még csak néhány éves múltra tekintett vissza Európában. Időközben minket, magyarokat politikai veszteség ért: 2002-ben felelőtlen politikai erők kerekedtek felül az országgyűlési választásokon. Az euró zökkenőmentes bevezetése után az európai politikai elit optimista hangulatban volt. Mi, magyarok ekkor – az új kormány elhibázott gazdaságpolitikája miatt – egy sor gazdasági katasztrófa előtt álltunk. A magyar politikai osztálynak küldött üzenetem igen egyszerű volt: ne harcoljatok Közép-Európában az egyetlen szuperhatalom ellen; vegyétek figyelembe a Birodalom helyi érdekeit, és lovagoljátok meg a hullámokat ahelyett, hogy az ár ellen próbáltok úszni.

Az európai politikai és üzleti elit felé egy másik egyszerű üzenetet igyekeztem megfogalmazni: az Amerikai Birodalom nem fog eltűrni egy rivális globális fizetőeszközt, és a modern hadviselés teljes arzenálját felvonultatja annak érdekében, hogy vagy az eurózónát, vagy az európai integrációt, vagy akár mindkettőt megtörje.

Mint volt magyar gazdasági miniszter természetesen az európai elit jövőképét, stratégiáját és döntéseit nem sikerülhetett megváltoztatnom. Magyarország esetében azonban könyvem talán hozzájárulhatott ahhoz, hogy a politikai osztály konzervatív részének politikával kapcsolatos gondolkozásmódja megváltozott, amely végül 2010-ben kormányváltáshoz és fordulatokhoz vezetett.

Mikor könyvemet 15 év múltával – átdolgozott változatban – másodszor is kiadom, ismét egy egyszerű céllal teszem. Szilárdan hiszem, hogy az európaiaknak fel kell ébredniük, és be kell látniuk, hogy az „Európai Álom” teljes kudarcot vallott. Érdemes a közös valuta következő két évtizedének elején az európaiakat egy őszinte számvetésre bírni.

Az európai álom fő eleme az volt, hogy legyőzzük az Amerikai Birodalmat otthon, Európában és világszerte.[1] Ez az európai álom soha sem volt nyilvános viták tárgya, ellenkezőleg, titkos projekt volt, amely egy – Európa jövőjével kapcsolatos – nyugat-európai gondolkodásban gyökerezett. Ezen európai álom kulcsa valóban az euró bevezetése, mivel ez volt az első történelmi kísérlet egy önálló, szuverén, közös államot nem alkotó nemzetek közös valutájának bevezetésére.[2] Egy állam nélküli valuta egyidejűleg két eltérő útvonalat jelöl ki a jövőre nézve. Egyrészt folyamatos törekvést jelent a hiányzó közös állam létrehozására: az euró egyes európai elit körök számára az Európai Egyesült Államok, azaz az Európai Birodalom létrehozására irányuló küldetés végső bizonyítéka. Másrészről viszont a közös állam nélküli, egységes valuta csak a hiányzó elem, az egységes európai állam megteremtéséig jelent sebezhetőséget. Az euró bevezetésének idejére az Amerikai Birodalom vált az egyetlen szuperhatalommá, és az amerikai dollár egyetlen globális fizetőeszközként monetáris hegemóniát élvezett. Mindennek következményei világosak és előreláthatóak voltak.

Az euró bevezetése kihívás elé állította a Birodalmat, annak hegemón státuszát mind politikai, mind monetáris tekintetben megkérdőjelezve, sebezhetősége pedig nem kevesebbet jelentett, mint a monetáris hadviselés folyamatos fenyegetését annak minden – a még félkész európrojektből fakadó – lehetséges veszteségével, fájdalmával, szenvedésével és kudarcával együtt.

Az Európai Birodalom víziója édes, dédelgetett álom helyett csakhamar rémálommá vált. Csalfa álommá, amely számos európai ország számára Görögországtól Németországig katasztrófák hosszú sorát eredményezte.

Ami a következő 20 évet illeti, Európának vissza kellene térnie az európai sikertörténetek gyökereihez, még a 20. század második felének gazdasági csodáihoz is. E sikerek gyökerénél minden esetben jelen van egy kulcselem. A politikai, gazdasági és pénzügyi döntéseknél az iránytű mindig a jólét felépítése, valamint a béke fenntartása volt Európában. E dicsőséges évek során Európa nem törekedett az Amerikai Birodalommal rivalizáló globális hatalmi helyzetre, csupán gazdag, boldog és békés európai nemzetek csoportja akart lenni.[3] Ehhez mindenekelőtt a francia–német közeledésre volt szükség. Az amerikaiak kezdeményezték és támogatták a Szovjetunió távoltartására irányuló tervet, különösen Nyugat-Európán. Nyugat-Európa központi stratégiai terve azt célozta, hogy a kontinens nyugati részét integrált politikai entitássá formálja, a négy elem – az áru, a tőke, a szolgáltatás és az ember – szabad áramlása mellett. Akkoriban senki sem mert azzal az ötlettel előhozakodni, hogy az Egyesült Államokkal szemben létrehozzanak egy globális, rivális hatalmat.

Európának újra fel kellett fedeznie a német gazdasági csoda szellemi atyjának, Ludwig Erhardnak fő elképzelését: „A gazdaságirányítás fő célja, hogy mindenki számára jólétet teremtsünk.” Most ugyanazt a koncepciót kell követnünk, sokkalta nagyobb léptékben. Ma már az európai integráció fő célja, hogy minden európai polgár számára jólétet teremtsen.

A 20. század második felének gazdasági csodái Európában nem a közös valuta segítségével jöttek létre. A közös valutára nyilvánvalóan nem volt szükség az európaiak kiváló gazdasági teljesítményéhez. A közös fizetőeszköz használata azonban történelmi mértékű kudarcot eredményezett a 21. század első két évtizedében. Az eurózóna mindegyik országa jobban teljesített az euró bevezetését megelőző két évtizedben, mint az euró által fémjelzett két évtizedben. Emellett az eurózónán kívüli országok is jobb gazdasági teljesítményt nyújtottak, mint az eurót használó gazdaságok. Az eurózóna minden kulcsfontosságú gazdasági mutató tekintetében, így GDP-növekedésben, foglalkoztatási rátában, munkanélküliségben, illetve a fiatalok foglalkoztatási és munkanélküliségi rátája szerint is elmaradt két globális riválisa, Amerika és Kína mögött. Az eurózónát a globális termelésben fokozatosan csökkenő szerep és mérséklődő arányok jellemezték, miközben Kína igen jelentősen növelte hozzájárulását a világgazdasághoz, az amerikai gazdaság pedig megtartotta korábbi szintjét.

Az euró teljes kudarcnak bizonyult az egész eurózóna számára amiatt a hatalmas negatív pénzügyi szakadék miatt, amely egyrészről a szerencsés országok (mint Németország, Ausztria, Hollandia, Luxemburg) nyereségei, másrészről a vesztesek (így Olaszország, Franciaország és Portugália) teljes vesztesége között tátong. Az első 20 év hatalmas veszteségein felül az euró következő két évtizedében a nyereségek tovább csökkenhetnek, a veszteségek pedig óriásivá nőhetnek, ha nem kerül sor mélyreható, strukturális változtatásokra az eurózónában. Ennek két oka van: a nyertesek elmulasztották felkészíteni magukat a jövőre, a vesztesek pedig ördögi körbe csalták magukat, ahol szinte minden makrogazdasági trend öngerjesztő csökkenést mutat.

Németország lett az elmúlt két évtized nyilvánvaló nyertese az EU-ban és az eurózónában egyaránt, azonban nagyfokú elégedettségük miatt a német politikai és üzleti elit számos rossz döntést hozott, miközben a jó döntéseket csak halogatták: végül, az euró első két évtizedének végére ők is a vesztesek táborához csatlakoztak.

A legnagyobb vesztes, Olaszország számára az eurózóna-tagság politikai és üzleti elitje számára rossz és még rosszabb gazdaságpolitikai döntéseket kínált az elviselhetetlen árfolyamok, illetve Brüsszel és Németország szigorú megszorító politikája miatt. Az EKB mennyiségi lazítási (quantitative easing, QE) programjai megmentették ugyan az összeomlástól a veszteseket, köztük leginkább Olaszországot, a monetáris politika eszközeinek hatóereje és lehetőségei azonban korlátozottak. Megmenthetnek egy országot a csődtől, de arra nem alkalmasak, hogy beindítsák a GDP növekedését, vagy jobb versenyképesség talaján fokozzák a foglalkoztatottságot a reálgazdaságban. A vesztes eurózóna-tagországok igazi veszteségei még mindig rejtve vannak, mivel az éveken, sőt évtizedeken át tartó alacsonyabb intenzitású gazdasági tevékenység hosszan veti előre árnyékát a jövőre.[4]

Egy euróövezeten kívüli EU-tagország, Magyarország esetében a rossz gazdaságpolitikai döntések, amelyek az EU-csatlakozásra való felkészülés során, a 2002 utáni években születtek, elvesztegetett évtizedet jelentettek az ország számára. Gazdasági felzárkózás szempontjából Magyarország pontosan 10 évet veszített a 2002 és 2005 közötti 3 év rossz gazdaságpolitikai irányítása miatt: a szorzó nagyobb háromnál.

2010 után ugyanakkor Magyarország kiemelkedően sikeres válságkezelést folytatott, amelynek alapja a hatékony fiskális konszolidáció, illetve a Magyar Nemzeti Bank monetáris politikájának 180°-os irányváltása volt. Magyarország rendkívül szerencsés volt, mivel az ország nem csatlakozott az eurózónához a globális pénzügyi válság előtt. Ez tette valójában lehetővé azt, hogy mind a kormány, mind a jegybank innovatív szakpolitikai intézkedésekkel helyes irányba fordíthassa a gazdaság menetét. Magyarország kivételesen sikeres válságkezelése mind ortodox, mind unortodox gazdaságpolitikai eszközöket igénybe vett: ezek ötvözése nagyban felelős a sikerért. A gazdaságpolitika hagyományos és meglepően új elemeinek együttes alkalmazása azt eredményezte, hogy Magyarország az EU-ban egyedüliként sikeresen kezelte a globális pénzügyi és az eurózónabeli, válság utáni időszakot. Magyarország sikere és az összes többi európai ország megszorító intézkedéseken alapuló válságkezelésének kudarca egyúttal az egyedüli ígéretes jelet is mutatja az európai integráció jövőjére vonatkozóan. Mindig van kivezető út a válságból, ha képesek vagyunk kellő stratégiai irányváltást végrehajtani. Továbbra is fennáll azonban egy mély, az eurózónát, illetve Európát sújtó válság (párhuzamos és egymásba fonódó politikai, társadalmi és gazdasági nehézségek vannak jelen minden eurót használó országban), amelyből nyilvánvalóan meg kell találnunk a kiutat.

Történelmileg mindig van kiút a magánszemélyek, a családok, a közösségek és még a nemzetek számára is: a kérdés az, hogy az érintettek elkezdik-e ezt keresni, vagy sem. Európa közösségei és nemzetei számára egyértelműen van kiút a már megbukott, de még mindig veszélyes európai álomból. Két egyszerű változás tűnik szükségesnek.

Elsőként az európai elitnek meg kell változtatnia az Európával kapcsolatos jövőképét, méghozzá úgy, hogy nemet mondanak a rivális globális hatalom létrehozására, és igent az összes európai polgár jólétének megteremtésére.

Másodikként az EU kormányzó elitje meg kell, hogy változtassa szakpolitikai intézkedéseit, kihagyva belőlük minden megszorításon alapuló megoldást. Ami az Európai Unió következő két évtizedét illeti, döntő fontosságú feladat egy új jövőkép megalkotása az euróval kapcsolatban ahhoz, hogy végre lezárulhasson az Amerikai Birodalommal folytatott nyílt és rejtett háborúja. Az eurózóna számára a stratégiai megoldás a napnál is világosabb: irányváltás kell, az Európa leendő globális hatalmi pozíciójáról való álmodozás feladása, valamint egy olyan jövőkép megfogalmazása indokolt, amely minden európai polgár jólétéhez vezet.

A változás természetesen az eddigiektől teljesen eltérő politikai megoldásokat, gazdaságpolitikát és monetáris döntéseket kíván az Európai Uniótól. A reformáció új korszakára van szükségünk; Európával kapcsolatos mélyen gyökerező, de kudarcot vallott, mégis szinte vallásosan berögzült hiteinket felül kell bírálnunk, és teljes egészében át kell alakítanunk. Az euró bukott koncepcióját is meg kell reformálni, mivel nem arra kell szolgáljon, hogy egy, az Európai Egyesült Államok nevű globális hatalmat építsünk vele. Éppen ellenkezőleg, az euró az egyik legalkalmasabb eszköz lehet arra, hogy minden európai polgár számára jólétet teremtsünk.

Ez a megreformált európai valuta[5] esetleg teljesen más lesz, mint a ma ismert euró. Talán az egykori nyugatnémet márka, azaz a DM-zóna utóda lehet, amely a jelenleginél sokkal erősebb fizetőeszközt jelent, a svájci frankra hasonlítva majd, miközben használatára kevesebb tagállamban kerülhet sor. Az is lehet, hogy az összes európai nemzet összes nemzeti valutájára épül majd az új pénz. Vagy talán e-valuta lesz, amely az elektromosságon alapszik majd a petrodollár korszak hanyatlása után, de akár az arany is az új valuta egyik pillére lehet. Több más új és régi struktúra is létrejöhet. Egy dolog azonban biztos: a jelenlegi megoldást nem szabad folytatni a következő két évtizedben.

Ennek két fő oka van: az Amerikai Birodalom folytatni fogja totális háborúját ellene, valamint egy valódi közös valuta végleges keretét, az Európai Egyesült Államokat sem szabad megvalósítani.

A politikának és a politikusoknak kell vezetniük az átmenetet a megszorításokból a bőség politikájába, bár közgazdászként egy gyors átmenettel indítanék a hiánygazdaság(tan)ból a bőséggazdaság(tan)ba. Mindenesetre az eurózóna leginkább azért kerülhette el a pénzügyi katasztrófát az eurózóna pénzügyi válságának kezdetét követően (az euró második évtizedének első éveiben), mert az EKB kisegítette a mennyiségi lazítás (QE) eszközeivel. A pénzbőség, a megszorításokból a bőségbe való pénzügyi átmenet első jele, az euró melletti elköteleződés („whatever it takes”) megmentette az eurót, és megakadályozta az Európai Unió felbomlását.

Minden megszorítással kapcsolatos gondolatot és eszközt el kell vetni, és minden fenntartható és zöld jövőt előirányozó eszközt fel kell karolni. A fenntarthatóságon alapuló bőség kora megérkezett. Mindenki, aki a korábbi, a hiányon, a fenntarthatatlan pályán való gondolkozáson és a megszorítási intézkedések alkalmazásán alapuló korhoz ragaszkodik, az az európaiakat fosztja meg fényes, kreatív és virágzó jövőjüktől.

KONKLÚZIÓK

1. Az euró nem siker, hanem bukás

El kell mondanunk minden európainak: az európrojekt az elmúlt két évtizedben kudarcot vallott. Felszínesen tekintve ez a kijelentés arrogánsnak, hamisnak és részrehajlónak tűnhet.

Mondhatná valaki, hogy az euró sikeres, mert teljesítette a kezdetekben tett két ígéretet: az árstabilitást és az árfolyamstabilitást. Ami azonban az árstabilitást illeti, az érvelés hibás. Az euró 1999-ben történt bevezetését megelőző két évtized két teljesen eltérő korszakra és évtizedre osztható: az 1980-as és az 1990-es évekre. Az 1970-es évek két olajárrobbanása által okozott magas infláció az eurózónában is 11%-os rekordméretű inflációt eredményezett 1979-ben, majd 1999-re közel 1%-ra zuhant vissza. A két évtizedben, 1999 és 2018–2019 között közel 3%-ra emelkedett a pénzromlás üteme 2007-ig, majd a globális és az eurózónára is kiterjedő pénzügyi válságot követően 2015-re nullára csökkent, 2018-ra pedig 1,7%-ig emelkedett vissza.

Az eurózónában – és azon kívül – az elmúlt 40 évben nem az euró vagy annak hiánya eredményezett árstabilitást. 1979-től 2019-ig rendkívüli turbulenciák jellemezték mind a globális, mind az európai gazdaságot. Olajárrobbanások, konszolidációs időszakok, pénzügyi válságok váltották egymást, amelyek kétszámjegyű vagy nulla közeli inflációs értéket eredményeztek a globális és európai gazdaságokban egyaránt. Az euró első húsz évének árstabilitása nem az eurózóna saját teljesítménye volt: a fejlett világ legnagyobb részében ugyanaz az árstabilitás volt tapasztalható ebben az időszakban, ráadásul ez korántsem az eurónak volt köszönhető. A globális gazdaság fő ciklusai és trendjei azonos árstabilitási mintákkal jártak együtt globálisan és az eurózónán kívüli nyugat-európai gazdaságokban is, jelesül az Egyesült Királyságban, Svédországban és Dániában.

Az eurózóna elmúlt két évtizedben tapasztalt árfolyamstabilitását illetően az érv valós, azonban van az éremnek egy másik oldala is. Az eurózóna déli övezete elvesztette rugalmasságát: nem képes versenyképesség-növelő leértékelési politikát alkalmazni a gazdasági növekedés és a munkahelyteremtés fokozása érdekében. Az euró–dollár árfolyam stabilabb maradt 1999 és 2018 között, a dollár átlagárfolyama 1,21 dollár/euró volt, bár ez az alacsony volatilitás igencsak drágának bizonyult: az eurózóna tagországainak legalább egyharmada elveszítette azt a rugalmasságot, ami az önálló monetáris politika viteléből származott volna. Az euró a déli tagországoknak erős, az északiaknak gyenge lett.

Mindkettő az eurózóna globális versenyképességének gyors hanyatlásához vezetett, mivel az eurózóna északi és déli tagállamai közötti szakadék egyre nőtt. Úgy tűnt, hogy mindkét csoport nagy nyereségre tett szert az első évtizedben – a déli tagok olcsó hiteleket halmoztak fel, az északi társaik pedig mindezt finanszírozták –, a második évtizedet azonban már nagy veszteségekkel zárták. Az előbbiek az alacsony növekedési ráta, alacsony foglalkoztatás, magas munkanélküliség, nagy államadósság és alacsony versenyképesség ördögi körének csapdájába kerültek. A másik csoport valamennyire rejtett módon esett csapdába, az eurózóna magországainak egy része (Németország, a Benelux államok, Ausztria és Finnország) ugyanis egy különös ördögi körbe került. A déli államok finanszírozása jövedelmezőbb volt, mint otthon beruházni; könnyebb volt exporton keresztül a kedvező árfolyam előnyeit élvezni, mint a jövő iparágaiba és szolgáltatásaiba fektetni: Németországot 2019-re már ennek az ördögi körnek minden, nem szándékos negatív mellékhatása sújtotta.

2. A nyugati szövetség összeomlása

Az euró létrehozásáról szóló döntés Amerika és Európa – azaz az Amerikai Birodalom és Nyugat-Európa – között a második világháború után fennálló szövetség megszűnéséhez vezetett. Az USA és az EU között minden látható és láthatatlan ellenségeskedés az euró által a globális fizetőeszközre, az USA dollárra jelentett stratégiai fenyegetésen alapult. Az EU alapvető problémáinak többsége az elmúlt két évtizedben (a hatalmas és egyre növekvő észak–déli szakadék, globális leszakadás Amerikától és Kínától, euróválság és migránsválság, a Brexit, az EU és Oroszország közötti ellenséges viszony, az EU-ban kialakuló új kelet–nyugati szétválás, illetve az EU-bővítés elhalasztott lehetőségei) nem választhatók el az Amerikai Birodalom riválissá vált régebbi szövetségese elleni hadviselésétől.

3. Két évtized – két eltérő történet

Az euró első évtizede (1999-től 2009-ig) az új pénz zökkenőmentes bevezetése és az eurózóna fokozatos bővülése mellett győzelem volt. A 2008 őszén beköszöntött globális pénzügyi válsággal azonban minden megváltozott. Az eurózóna hibás struktúrái hirtelenjében egy tartósan fennálló válsághoz vezettek.

Különféle, egymással összefonódó válságok jelentkeztek az eurózónában: költségvetési válság, államadósság válság, a bankrendszer válsága, szociális válság és politikai válság. A különféle európai válságtípusok okai látszólag eltérőek, gyökerük azonban azonos volt: az eurónak a dollárhoz intézett kihívása. Egy háborúban a felek ellenfelük összes gyenge pontját kifigyelik, és erejüket összpontosítva időben lesújtanak rájuk. Az Amerikai Birodalom a modern hadviselés minden eszközét kihasználta, hogy először az EU két leggyengébb pontjára, Görögországra és a déli övezetre, majd később az EU legerősebb országaira, Németországra és közeli szövetségeseire sújtson le.

Az európai történelem utolsó két évtizedének minden viszontagsága mögött két új megközelítést találunk. Az európai oldalon szándékos döntés született, hogy rivális globális fizetőeszköz létrehozásával állítsák kihívás elé az Amerikai Birodalomat. Az Amerikai Birodalom részéről gondosan megtervezett döntést látunk, amelyet minden bizonnyal a századfordulónál nem később hoztak, és amely arról szólt, hogy – bármely eszközzel és bármi áron is – a dollár maradjon az első számú globális fizetőeszköz. E két megközelítés összecsapása elkerülhetetlen volt, és napjainkban is az.

Az európai politikai elit határozott döntése sokkal többet jelentett, mint csupán az európai integráció tagjainak közös fizetőeszközét. Egy új európai álom, az új Európai Egyesült Államok létrehozását jelentette azzal a céllal, hogy kihívás elé állítsa és legyőzze az Amerikai Birodalmat. A maastrichti szerződés idejére, 1992-ben, amikor az euró létrehozásáról döntés született, Nyugat-Európa nemzetgazdaságai gazdagok voltak, köztük némelyik pénzügyileg és gazdaságilag is sokkal erősebb volt, mint Amerika.

4. Az európai sikerekhez nem volt szükség közös valutára

Érvelhetünk azzal is, hogy Nyugat-Európa megerősítéséhez nem használtak közös európai valutát, és korántsem a véletlen műve, hogy miközben gazdasági csodák születtek, nem volt közös európai valuta. Minden sikeres gazdasági fellendülés esetén a saját, testreszabott valutát használtak, amely helyi pénzügyi eszközként támogatta az egyes európai országok különféle gazdaságpolitikáit. Az olasz líra kiváló támasza volt az 50-es és 60-as évek olasz gazdasági csodájának, csakúgy, ahogy a francia frank is ezt tette ugyanazon évtizedek alatt, míg az osztrák schilling kicsit később követte őket, a mindenható német márka pedig az euró megjelenéséig működött hasonlóan. A különböző nemzeti valuták és monetáris politikák illeszkedtek mindegyik gazdasági sikerhez, mert ezen országok, gazdasági struktúráik, munkaerőpiacaik, adórendszereik jelentősen eltértek a többiekétől.

A minden érintett által használatos közös valuta akkora hiba lett volna Nyugat-Európa második világháború utáni talpraállása szempontjából, amekkora a washingtoni konszenzus 10 pontja volt sok ország számára a 80-as években és azt követően. Franciaország, Olaszország, Spanyolország, Portugália és Görögország rendkívül szerencsések voltak, hogy gazdasági konszolidációjuk és felemelkedésük idején nem volt közös fizetőeszközük.

Szinte lehetetlen vállalkozás volt a megfelelő időpont megtalálása a közös valuta bevezetésére az európai integráció rendkívül eltérő gazdaságaiba és pénzügyi szektoraiba. A közös valutákhoz jellemzően szükség volt a régiók, nemzetek vagy országok gazdasági és politikai integrációjára, ami egy hosszú integrációs folyamat végére (de nem az elejére) csakugyan meg is történt. A nemzeti valuták annak idején nemzetállamok keretei között jelentek meg. Az új államok saját új fizetőeszközeiket hozták létre, ahogy az a második világháború után Közép-Európában történt. Az európai integráció új közös valutáját előirányzó döntés 1992-ben, néhány évtizeddel az integráció 1957-ben történt elindulása után a sürgősség jeleit mutatta: az eurózóna alapító tagjainak gazdasági integrációja még távol állt a befejezéstől. A politikai integráció szintén messze járt ettől. A közös európai kormány, költségvetés és parlament inkább jelképes gesztust jelentettek, semmint olyat, amelyek igazi erőt képviselnek. Csupán két évtizeddel később azonban ezek a kezdeti gesztusok már végső formát öltött irányító testületekké lettek, kezükben igazi hatalommal, minden EU-tagország vonatkozásában.

5. Az euró mögött: a leendő Európai Egyesült Államok

Látható a közös valutáról szóló döntés igazi természete: néhány európai politikai elitcsoport titkos szándéka az volt, hogy felgyorsítsák egy új politikai entitás,[6] az Európai Egyesült Államok létrejöttét. Az európai integráció alapító atyái kiváló francia, német, olasz és más politikusok voltak, országaik elkötelezett, európai távlatokban gondolkozó honatyái. Kellően pragmatikusak voltak ahhoz, hogy ne álmodozzanak egy egyetlen államból álló Európáról. Később, az euró létrehozásáról döntő politikusok ezzel szemben egy tökéletesen egységes Európáról álmodtak, semmiképp sem voltak pragmatikusak, és vágyálmokat hajszoltak a reálpolitika megvalósítása helyett. A közös fizetőeszköz megteremtése definíció szerint egy egyesített államra, közös kormányra, közös költségvetésre és közös parlamentre való törekvést jelent, melynek olyan hatalma van a tagállamok és nemzetek fölött, amilyen az egykori nemzetállamoknak polgáraik fölött.

Az euró létrehozására irányuló döntés mögött több másik döntés is meghúzódott. A koncepció központi eleme az Amerikai Egyesült Államok vagy akár az Amerikai Birodalom európai változatának felépítése volt. A döntés, mely nem a nyugat-európai integráció végső szakaszának végeredményén és szilárd alapjain nyugodott, definíció szerint nem jelentett kevesebbet egy, a modern Nyugat sorsának megváltoztatására irányuló történelmi kísérletnél. A titkos cél az volt, hogy megváltoztassák a Nyugat politikai fejlődésének végeredményét, azaz az Amerikai Birodalmat azáltal, hogy egy új, globális európai vezető hatalommal helyettesítik.

6. Az időzítés minden, az időzítés mindent elárul

Vajon miért éppen 1992-ben? Ez volt az első és valószínűleg egyben az utolsó pillanat, amikor a közös valutáról ezt a döntést meg lehetett hozni, és napirendre lehetett tűzni az európai álom megvalósítását. 1992-ig a Szovjet Birodalom fenyegetése nem tette lehetővé az európaiak számára, hogy szakítsanak az Amerikai Birodalommal. Valójában arról volt szó, hogy az európaiak nem engedhették meg maguknak azt a fényűzést, hogy szakítsanak az amerikaiakkal. Kedvezően alakulva a Szovjet Birodalom 1992-ben összeomlott.

Mi lett volna, ha várnak az euróval kapcsolatos döntéssel még néhány évet vagy évtizedet? Németország újraegyesítéséhez nyilvánvalóan rengeteg energiára, időre és pénzre volt szükség a ’90-es években. Később Németország európai szuperhatalommá válhatott volna. Ekkor Németországot már nem lehetett volna meggyőzni arról, hogy lemondjon a mindenható nyugatnémet márkáról. A döntés késleltetése azzal a kockázattal járt, hogy a régi-új Oroszország részéről újabb fenyegetés jelentkezik. Később a dicsőséges Amerikai Birodalom eufóriája elpárologhatott volna, amely nemkívánatos korai válaszoknak ágyazott volna meg az USA részéről éppen az európrojekt kezdetekor.

7. Az euró politikai döntés volt

Nyilvánvalóan a közös valuta létrehozásával kapcsolatos sietséget nem lehet szakmai okokkal magyarázni. A közös fizetőeszközre nem volt szükség sem Nyugat-Európa sikeres talpraállása, sem további fejlődése, sőt még a kontinens teljes egyesítése érdekében sem. Márpedig ha szakmai okok nem álltak a döntés mögött, akkor az Európai Egyesült Államok létrehozására irányuló titkos tervet azonosíthatjuk a háttérben.

A közös valuta bevezetése csak egy része a tervnek, a legfőbb elem egy új központi bank létrehozása. A pénznek évezredekre visszanyúló története van, míg a központi bankok új intézmények, melyek csak néhány évszázadra tekintenek vissza. Annak idején a központi bankokat vagy azért alapították, hogy hadat viseljenek, vagy azért, hogy nagyobb háborúk után helyreállítsák a gazdaságot. A svéd központi bankot, a holland központi bankot és a brit központi bankot is azért alapították, hogy rajtuk keresztül pénzt gyűjtsenek az állam által indított háborúkhoz. Az osztrák központi bankot 1816-ban azért hozták létre, hogy az Osztrák Birodalom gazdasági talpraállását finanszírozza a napóleoni háborúk után, és későbbi háborúkhoz megerősítsék az ország katonai erejét. Az amerikai jegybanki szerepét betöltő Federal Reserve-t (Fed) a küszöbön álló európai hadviselésre való felkészüléshez, mindenekelőtt a Brit Birodalom megdöntése céljának támogatására alapították 1913-ban. És csakugyan, a Brit Birodalom a világ legnagyobb hitelezőjeként lépett be az első világháborúba, és 1918-ban a világ legnagyobb adósaként fejezte be. A Fed számára a „küldetés” részben sikeres volt, azonban a második világháború volt az, ami a globális hatalmi őrségváltást végleg lezárhatta.

E történelmi előzmények felidézésével már könnyű belátni, hogy egy központi bank megalapítása mindig politikai lépés. Egy új európai központi bank felépítése – történelmileg és definíció szerint egyaránt – politikai döntés, így jogosan tesszük fel az „egymillió dolláros kérdést”: milyen céllal?

Most már látható, hogy az Európai Központi Bank létrehozása bizonyult az európai álom egyetlen legjelentősebb eredményének. Természetesen a közös valuta számára nélkülözhetetlen intézményről van szó, a központi bank ugyanis kulcsszerepet játszott az euró megmentésében is az elmúlt 10 év során. Az Európai Központi Bank eredeti célja nem az európai pénzügyi válság megelőzése vagy kezelése volt, hiszen 1992-ben senki sem láthatta előre a 2007–2008-as globális pénzügyi válságot vagy az eurózóna 2011–2012-es válságát. Mi tehát a valós oka az euró létrehozására és az Európai Központi Bank megalapítására irányuló politikai döntésnek?

A valós ok a napnál is világosabb: egy közös valuta és egy központi bank – végül fokozatosan, lépésről lépésre, az európai politikai fejlődés szokásos zökkenőivel – egy új állam létrejöttét eredményezi. Más eredménye egyszerűen nem lehet, mert egyébként az egész Európa Ház összeomlana. A politikai döntés, amely létrehozta a pénzügyi ikertestvéreket, az eurót és az Európai Központi Bankot, minden tagország számára pénzügyi kockázatot hordoz: ha nem jön létre állam az euró mellé, akkor az eurót nem lehet megmenteni hosszú távon. Nyugat-Európa szinte minden vagyonát, eszközét, munkahelyét, nyugdíját és bevételét elveszítené, ha az eurózóna tagjai vonakodnának megtenni azt az egy hátralévő lépést, amely véglegesítené az európai álom projektet: konkrétan egy új államról, az Európai Egyesült Államokról van szó.

Ez tehát az „all-in” az euró játszmában.

8. Az európaradoxon

Az európaradoxon része, hogy az egyes nemzeti központi bankok szinte biztosan nem tudták volna elhárítani az Amerikai Birodalom pénzügyi támadását az elmúlt évtized során. Erre csak az EKB volt képes. Másrészt az is igaz, hogy rivális globális valuta hiányában az Amerikai Birodalom nem érezte (volna) szükségesnek, hogy hadat viseljen az euró és az EU ellen.

Mondhatnánk, hogy az euró létrehozásának igazi célja nem a háború, hanem a béke volt, mivel a fő cél az európai gazdaságok talpraállítása volt az Amerika és a Szovjetunió közötti hidegháborús időszak után. Elvben igaz lehetett volna, de a gyakorlatban mégsem ez volt a helyzet. 2004-ben, mikor az EU legnagyobb léptékű bővítésére sor került, a csatlakozás feltétele lehetett volna, hogy az új tagállamok egyidejűleg az eurózónához is csatlakozzanak. Néhány új tagállam ezt meg is tette, mások nem, mivel nem volt feltételül szabva. Az EU-tagság feltételeinek teljesítése mellett az eurózónához való csatlakozás további feltételeinek teljesítésére lett volna szükség a közös valuta biztosításához. De a csatlakozáshoz ez nem volt feltétel, így látható, hogy az euró nem az Európa talpraállításával és újjáépítésével kapcsolatos terv része volt. Arra szolgált, hogy felgyorsítsa azt a fejlődési folyamatot, amely majd az európai álom megvalósulásához vezet.

Az európaradoxon másik része az, hogy a közös valutát konjunktúrára tervezték, mégis a válság idején jutott kulcsszerephez. Az EKB valóban utolsó mentsvárként nyújtott hitelt, és megmentette az eurózónát. Ameddig azonban az Európai Uniónak nincs hatékony közös gazdaságpolitikája, az EKB marad az egyedüli szereplő e területen. Mindez egyszerre két dolgot jelent: hatékony vezetéssel az EKB képes megmenteni az eurót és az EU-t a végső felbomlástól, de mivel a központi bankokat nem arra tervezték, ezért az EU további stagnálását, gyenge teljesítményét, gazdaságpolitikai kudarcait nem képes megelőzni.

Minden a pontos időzítésen múlik. Az euró létrehívásának ideje minden jel szerint tökéletes volt: sem korábban, sem később nem történhetett volna. Ez a történelmi szemszögből egyébként tökéletes időzítés azonban az európai elit legnagyobb és legkártékonyabb hibája volt. Az euró megteremtése ugyanis folyamatos háborúskodást eredményezett Amerika és Európa között az elmúlt két évtizedben, amelyből az első évtized küzdelmei nem voltak látványosak, a másodikban azonban nyíltan zajlottak, és megakadályozták Európát abban, hogy a 21. század kivételes, új lehetőségeit kihasználja. Az EU teret vesztett két globális riválisával, az USA-val és Kínával szemben, és igen jelentős veszteségeket szenvedett az Amerikával folytatott rivalizálás során, így most, két évtizeddel az euró születése után az EU sokkal rosszabb formában van, mint 20 évvel ezelőtt.

Az eurózóna északi és déli része közötti szakadék az euró miatt ma nagyobb, mint két évtizeddel ezelőtt. A vesztesek nem álltak készen a győztesekkel egyidőben a közös valutához való csatlakozásra. A maastrichti szerződésben[7] szereplő kritériumok szemlátomást kedvezőtlen hatással voltak az eurózóna minden tagjára: egyes tagok számára a lépés túl későn történt és túl keveset kínált, míg másoknak túl korai volt és túl nagy erőfeszítést követelt tőlük. Az alapítótagok valutauniója 1957-ben talán még élvezhette az USA támogatását. A széles körű és dinamikus európai gazdasági növekedés idején egy új közös valuta nem okozott volna sok kárt, ellentétben az elmúlt két, igencsak eseménydús évtizeddel.

Az eurózóna déli tagjai számára a közös valuta sokkal később lett volna jó lehetőség. Szükségük lett volna még néhány évtizedre ahhoz, hogy – független gazdaságpolitikáikat és monetáris politikai rendszereiket kihasználva – felzárkózzanak a központi országokhoz. Mindez ma már álmodozásnak tűnhet, de az emberiség történelmének van egy tanulsága, amelyet érdemes újra és újra elismételni, mert kisegíthet bennünket a csapdából: soha nem túl késő irányt váltani, és elindulni a helyes irányba.

9. Az európrojekt titkos célokat rejt

Egyértelmű, hogy a közös valutának továbbra is hiányoznak kulcsfontosságú elemei: egy jelentős méretű és közös költségvetés, pénzügyminiszter és -minisztérium, bankunió, egyértelmű kilépési (exit) szabályok a távozni akarók számára, mechanizmus, amely folyamatosan frissíti az eurózóna tagsági kritériumait stb. Voltak emellett titkos napirendek is: érdemi párbeszéd hiánya a független monetáris politikák feladásának következményeiről, pontos előrejelzés azokról a kockázatokról, amelyeket egy rosszul meghatározott belépési árfolyam jelent a tagországok gazdaságaira, valamint pártatlan, országonként egyedi beruházási és munkaerőpiaci előrejelzések.

A legjelentősebb titkos napirend egyes régi nemzeti rivalizálások felújítása volt: a valutaövezet néhány erős tagja az unió egyes tagjainak keretek közé szorítására, legyőzésére alkalmas eszközt látott az euróban. Az euró elmúlt két évtizedének eredményeit tekintve – az utólagos bölcsesség kényelmes lehetőségét kihasználva – látható az európai ellenségeskedés fellángolása a vezető európai nemzetek között, nyílt katonai konfliktusok helyett titkos pénzügyi harcok formájában.

Az euró tisztán politikai döntés volt az Amerikai Birodalom ellen irányuló politikai projekt keretein belül, nem pedig az üzleti észszerűség talaján hozott döntés a jövőről a jobb gazdasági teljesítmény, a fokozott versenyképesség és a magasabb jólét érdekében az egyes tagországok számára. Az euró létrehozása olyan politikai döntés volt, ami Nyugat-Európa politikai térképének átrajzolását célozta az európai gazdaság hatalmi erőterének várható szerkezeti átalakulásán keresztül.

A franciák és a németek talán közösen álmodtak az Amerikai Birodalom megbuktatásáról és egy új európai globális hatalom felépítéséről, de eközben mindketten titkos terveket szőttek egymás ellen. Kevésbé eltökélten bár, de kisebb eurózóna országoknak is voltak szerényebb álmaik saját regionális és európai szerepük átformálására.

Nagyon valószínű, hogy csak az európai üzleti elit kis része, azaz a legnagyobb német, francia, olasz és benelux nagyvállalatok vettek részt az eurót létrehívó politikai döntésben a múlt század ’80-as és ’90-es éveiben.

10. Az euró a 20. századhoz tartozik

Ez az euró bukásának a kulcsa: igazi 20. századi döntés, amelyet egy teljességében más, új 21. század számára hoztak meg. Nyer vagy veszít típusú döntés, nem pedig minden fél számára előnyt jelentő (win-win) döntés volt. Mostanra pedig már a nyer/veszít típusú játszma megkettőződését látjuk. Egyrészről az USA volt a nyertes, az eurózóna pedig a vele ellentétes oldalon, míg az eurózónán belül az egykori német márka (DM) zóna tagjai kerültek a nyertes, majd mindenki más pedig a vesztes oldalra. Az euródöntés Európa múltjában gyökerezik, de nem része Európa jövőjének. Globális hatalomra irányult, nem pedig egyéni szabadságjogokra vagy – helyi, regionális és európai – versenyképességre. Az aktuális vezető hatalommal, az Amerikai Birodalommal való globális rivalizálás, nem pedig a vele való együttműködés volt a célja.

Szinte komikus, hogy a legutolsó nagy európai döntés, amely a 21. században aratandó győzelemről szólt, végül az új század – legalábbis első évtizedeinek – elvesztésével végződött. Mindennek a kulcsa a 21. század természetének félreértésén alapul. Az euró létrehozása valójában teljes egészében ellentétes volt a 21. század új trendjeivel.

Századunk három fő kihívása a migráció, a technológia és a pénz. A nagyarányú migrációs fenyegetés olyan geopolitikai döntésekből ered, amelyek a fő globális szereplők nagystratégiáin alapszanak. Azok a döntések, amelyek az arab tavaszhoz, a szíriai háborúhoz és Németország (és más gazdag európai országok) felé irányuló tömeges migrációhoz vezettek, megtalálhatók az Amerikai Birodalom nagystratégiájában. A maastrichti szerződésre és az euró bevezetésére készülő európai politikai elit nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyta a geopolitikai kilátásokat és a migráció fenyegetéseit. Az európaiak egyértelműen nem voltak tudatában a következő század legjelentősebb kockázatainak.

E vakság okainak keresésekor azt látjuk, hogy teljesen félreértették az Amerikai Birodalom fő motívumait és intézkedéseit. Adottnak tekintették az egykori szövetséges Amerika segítő kezét, mert az európai elit nem ismerte fel az amerikaiak megváltozott magatartását egykori európai szövetségesei felé. Mi másnak nevezhetjük ezt az európai magatartást, mint önelégültségnek?

Ami századunk technológiai kihívását illeti, a radikálisan új, diszruptív technológiák mind regionálisan, mind globálisan újraosztják a hatalmat, a gazdasági erőt és a pénzügyi forrásokat. Az európai elit, miután a geopolitikai veszélyek fölött elsiklott a figyelme, elmulasztotta azt az alkalmat, hogy az amerikaiakkal közösen győzedelmeskedjen a gyökeresen új technológiák áradatában. Sőt, elmulasztották az egyedüli alkalmat arra is, hogy az euró bevezetéséig kihasználják az időt, és a sikeres európai integráció talaján globálisan vezető cégeket építsenek fel. Elmulasztották továbbá az euró első, békés évtizedét is erre felhasználni. Az euró második évtizedében az eurózóna folyamatos válsága során 2009 és 2019 között sokkal nehezebb lett volna ezeket a célokat elérni, de még csak meg sem próbálták.

11. A német csapda: önelégültség minden törekvésben

Nagy német vállalatok vették célba Amerikát, hogy meghódítsák piacait és saját globális piaci részesedésüket ahelyett, hogy európai cégóriásokat építettek volna fel európai partnereikkel. Az európai riválisai számára erős, a német vállalkozások számára gyenge euróval a németek elsöpörték európai riválisaikat ahelyett, hogy innovatív új – oktatásra, innovációra, kutatásra és fejlesztésre összpontosító – szövetségeket kovácsoltak volna velük.

Önelégültségükben a németek egyedül vették célba Amerikát, és kudarcot vallottak. Az a terv, hogy egyes globális nagyvállalatokat a legnagyobb globális vállalatokká tesznek amerikai riválisaik meghódításával a németek erősségeinek számító hagyományos gazdasági területeken, katasztrófával végződött. A tényleges veszteség rejtve maradt: Németország értékes időt veszített, amelyet európai partnereivel globális méretekben is versenyképes szereplők felépítésére használhatott volna. Elveszítették korunk legértékesebb építőanyagát: a kapcsolatokat, a hálózatokat és a szövetségeseket. A jövő helyett a múltra összpontosítottak, rivalizáltak együttműködés helyett, és régi területek meghódítását célozták az újak felfedezése helyett. Nem jól alkalmazták kiemelkedő innovatív hálózataikat Németországban: az SAP-n kívül még csak nem is álmodtak egy német-európai Facebookról, Amazonról, Google-ról, Alibabáról, Tencentről, ByD-ről stb. Elmaradt a – a 19. század végét vagy a 20. század ’30-as és ’40-es éveit idéző – német technológiai forradalom, ezáltal pedig Németország legjobb és legtehetségesebb polgárait kiengedte Amerikába.

Az euró elmúlt két évtizedében sem Németországnak, sem pedig az Európai Uniónak nem sikerült megtalálnia a megfelelő válaszokat századunk első és második kihívására: elveszítették a geopolitikai és a technológiai csatákat az Amerikai Birodalommal szemben.

12. Sikertelen válasz a harmadik kihívásra

Ami a harmadik kihívást, a pénzt illeti, az euró első pillantásra sikertörténetnek tűnhet. Globális valuta, túlélte a görög pénzügyi és eurózóna válságot, új tagok léptek be, az Európai Központi Bank pedig az új elnöknek, Mario Draghinak köszönhetően sikerrel követte az Amerikai Birodalom monetáris politikáját, azaz a Fed QE intézkedéseit, így végül sikerült stabilizálni a dollár/euró árfolyamot. Az első benyomások félrevezetők lehetnek, és az euró esetében csakugyan azok.

Az euró első két évtizedében szinte az összes eurózóna tagállam rosszabb teljesítményt nyújtott, mint a közös valutához való csatlakozás előtt. A kulcsfontosságú makrogazdasági mutatók rosszabbak voltak az euróval, mint nélküle. Az államadósság szintjei az egyes országokban magasabbak, a GDP növekedési mutatói alacsonyabbak voltak, csakúgy, mint a foglalkoztatási ráták, miközben a munkanélküliségi ráták (különösen a fiatalok vonatkozásában) megemelkedtek, a globális versenyképesség gyengült, és a világgazdaságból való részesedésük is alacsonyabb lett, mint az euró előtti időkben.

Mindezek a veszteségek és elmulasztott lehetőségek szorosan kapcsolódnak az euróhoz. Néhány ország kis nyereséghez jutott, míg az eurózóna országainak többsége éppen az euró miatt nagy veszteséggel zárta az 1999-től 2019-ig terjedő időszakot. A második évtizedben (2009–2019) az eurózóna országainak többsége többet veszített, mint amennyit az első évtizedben (1999–2009) nyert. Mindezekért a veszteségekért az eurózóna struktúrája volt a felelős. Ez több dolgot jelent egyszerre.

Az euró árfolyama az egykori DM-övezet tagjainak megfelelt, de senki másnak nem. Már esett szó arról, hogy az euró mögül hiányoztak (és jelenleg is hiányoznak) igen lényeges intézmények: közös, méretes költségvetés (amely a teljes eurózóna GDP-jének 10–20%-át jelentené), eurózónát összefogó pénzügyminisztérium közös pénzügyminiszterrel, Európai Valutaalap, kilépési szabályok, második kritériumsor, ha (szinte) minden tagország túllépi az eredeti maastrichti kritériumok legalább egyikét.

Nincsenek tükrök, nincs megbízható visszajelzési mechanizmus, amely a korábbi brüsszeli megszorító intézkedéseket és az EKB monetáris politikáját értékelné válság előtti és utáni időszakokban. Megbízható visszajelzési mechanizmus hiányában az Európai Unióban lényegében semmi sem változtt a globális pénzügyi válság óta. Az euró túl későn jött, túl kevés nyereséget hozott, és túl sok veszteséget okozott, kedvező hatásai az európai integráció számára marginálisak, míg a vele járó veszteség hatalmas.

A legnagyobb veszteség, úgy tűnik, a vakság a pénzügyek területén megjelenő új trendekre. Az új, de hagyományos valutára és a régi bankrendszerre összpontosítva az Európai Unió elmulasztotta megragadni a „FinTech”, azaz a pénzügyi technológia által kínált új és innovatív lehetőségeket. Az EKB-nak az euró megmentésére és az eurózóna felbomlásának megakadályozására kellett összpontosítania. Nem maradt energiájuk, idejük és erőforrásuk, hogy felfedezzék és meghódítsák a pénzügyek új világát. Arra összpontosítottak, hogy – egy hagyományos valuta létrehozásával és megmentésével – megnyerjék a múltat és a 20. századot, közben kudarcot vallottak a jövő, a 21. század meghódításában. A pénz jövője digitális, gyors, olcsó, mindenki számára elérhető és – definíció szerint – globális. A hitel jövője az új technológiák összeolvadásától fog függeni: mindnyájunknak rendelkezésére áll majd személyre szabott egyéni és vállalati hitelkeret, amelyet nagy adatbázisok („big data”) és mesterséges intelligencia támogat. A petrodollár kora hamarosan véget ér, utána pedig olyan új korba lépünk, amelyben többfajta e-valuta lesz használatos, amelyek mind elektronikusan működnek majd digitális központi bankok égisze alatt.

Az új, de hagyományos valutára összpontosítva az EU elmulasztotta feltenni a létfontosságú kérdéseket a pénz jövőjéről és a jövő pénzéről. Az európai elitet nagyrészt álmodozása akadályozta meg abban, hogy megadja a megfelelő válaszokat a pénz kihívására századunkban. Míg az euróra összpontosítottak, nem vették figyelembe a geopolitika, a technológia és a pénzügy összeolvadását. Úgy tűnt, hogy a rég aktuális felébredés helyett ragaszkodtak a kudarcra ítélt európai álomhoz.

Mindent összevetve, az új globális valuta első két évtizedének végén még mindig hibás. Továbbra sem ismeri el a múlt tévedéseit, amelyek az eurózóna országainak többségében jelentős kudarcokat eredményeztek. Személy szerint úgy gondolom, hogy az összes között ez az utolsó a legnagyobb baj, mivel ez akadályoz meg minden őszinte vitát, amely az eurózóna kilátásain javíthatott volna.

GONDOLATOK AJÖVŐRŐL

Az európai integráció elmúlt évtizedeiből levont konklúziók után érdemes feltenni a kérdést: mi legyen az Európai Unió és az eurózóna jövője?

A Brexit és az eurózónatagok új hulláma, Horvátország, Bulgária és valószínűleg Románia után az EU-tagoknak csak egy kisebb része nem lesz tagja az eurózónának. Rövid távon az EU és az EKB merev politikai döntéshozatali struktúrái miatt semmilyen komolyabb áttörés nem várható. Hosszú távon azonban az Európai Unió politikai és igazgatási struktúráinak alkalmatlansága fenntarthatatlannak bizonyulhat. Ami Európa következő 20 évét illeti, három fő lehetőséget látunk.

Kétsebességes Európai Unió

Az első forgatókönyv esetén egy sokkal erősebb, de sokkal kisebb Európai Unió jöhet létre az eurózóna központi tagjai, valamint a jelenlegi legkisebb zónatagok számára, míg mindenki más egy sokkal lazább Európai Unióhoz tartozik majd. Ez a mai eurózóna felbomlását jelentené, de minden ország, amely kilép az eurózónából, valószínűleg tagja maradna az EU-nak. Ez gyakorlatilag egy kétsebességes EU-t jelent, ahol a korábbi DM-zóna tér vissza néhány új, kisebb taggal: Finnország, a balti államok, Horvátország, Bulgária, valószínűleg Románia és néhány kisebb balkáni ország. A legerősebbek is és a leggyengébbek is az új Európai Unióhoz tartoznának, míg az összes többi a saját útját járná. Az Európai Unión kívül minden gazdasági és monetáris politikai intézkedés sokkal rugalmasabb lenne, mint ma; az előző század ’60-as és ’70-es éveinek személyre szabott gazdasági és pénzügyi politikájának részleges visszatérését látnánk. A valutaunióban azonban a gyorsítósávba kerülnének a központi (Németország, Franciaország, a Benelux államok) és a peremországok (Finnország, a balti államok, Horvátország, Bulgária stb.), a politikai, gazdasági és pénzügyi egyesítést megcélozva.

Új regionális szövetségek – az EU felbomlása

A második forgatókönyv bekövetkezte esetén az Európai Unió teljesen felbomlana, ami néhány új regionális szövetség létrejöttét eredményezné – Euró Unió, Új Hanza, Visegrád4, Club Med[8] Szövetség. Az Euró Unión kívül a néhány új regionális szövetség is talán megfontolná, hogy saját közös valutát hozzon létre. Ezen az úton haladva igen valószínű, hogy mindezen próbálkozások egy teljesen új koncepcióját fogják felhasználni a jövő pénzének és a pénz jövőjének. Ezek az új regionális szövetségek a jövő pénzét is felfedezhetik. Végül ezek az új pénzügyi felfedezések új globális valutához vezethetnének, mivel a kisebb Euró Unió valutáját is beleértve egyik új valuta sem jelentene fenyegetést a dollár számára, és a kínai renminbi hatékony szövetségesének sem lenne tekinthető.

Új Bretton Woods konferenciára kerülhetne sor – ezúttal Európában –, ahol a felek, miután felismerték az új pénz fő elemeit, megegyeznének az új globális pénz struktúrájában. Ennek a pénznek elektronikusnak kell lennie, amelyet mesterséges intelligencia támogat, és amely három pilléren nyugszik: elektromos energián, aranyon, a globális gazdaság minden nemzeti valutáján. Ez egyben a petrodollár korszakának végét is jelentené, amely addigra befejezné pályafutását.

Az Európai Nemzetek Szövetsége

Végül a jelenlegi Európai Uniót annak felbomlása után egy laza szervezet, az Európai Nemzetek Szövetsége is felválthatja, amely magában foglalná Oroszországot, Törökországot és a balkáni államokat.

Ami az európai történelmet illeti, a komoly változásokat mindig a háborúk és az azokat követő békeszerződések hozták. Jelenleg is háború zajlik az Amerikai Birodalom és az Európai Unió között, így egy új szerződés a következő két évtized végére véget vethetne az ellenségeskedésnek.

Mi lenne a legjobb forgatókönyv a jelenlegi világhatalom, az Amerikai Egyesült Államok és az Európai Unió jövője szempontjából a következő 20 évben?

Miután kizártuk az eurót mint az USA dollárt felváltó új, globális valutát és az Európai Egyesült Államokat mint új, globális, vezető hatalmat, Európa fejlődésének fennmaradó három lehetősége megfelel az Amerikai Birodalom számára.

Az átfogó amerikai stratégia számára, amely a 21. században is globális vezető szerepe megőrzésére törekszik, csak két egyszerű cél teljesülésére van szükség. Elsősorban biztosítani kell, hogy Amerika megtarthassa vezető pozícióját Nyugaton. Másodsorban azt kell megoldani, hogy az egyetlen potenciális keleti rivális, Kína Ázsiában maradjon, és az Amerikával szövetséges országok gyűrűjében mozgása lehatárolódjon.

E két cél eléréséhez az Amerikai Birodalomnak világos és egyszerű stratégiát kellene követnie. Meg kell akadályoznia egy rivális nyugati szuperhatalom létrejöttét, amely fenyegetést jelenthetne az első számú nyugati vezető pozícióra. Emellett meg kell előznie Kína bármely – vélt vagy valós – olyan lépését, amely által az utóbbi válna az új globális és/vagy ázsiai szuperhatalommá.

Mikor két évtizeddel ezelőtt létrehozta az eurót, Európa rossz jelet továbbított az Amerikai Birodalom felé. Nyugat-Európa integrációja és békés helyreállítása amerikai projekt volt. A német újraegyesítést támogatta az Amerikai Birodalom, akkor még Amerikai Egyesült Államokként. Majd a kelet- és közép-európai országok csatlakozási folyamatát Amerika indította el és támogatta.

Később azonban a globális vezető szerepre törekvő euró és mögötte a titkos európai álom jelentette (és jelenti most is) a fő kihívást a Birodalom számára. Ennek a felfogásnak központi eleme az amerikai gondolkodás rejtett eleme: nem félnek a Kelet felemelkedésétől, csak a Nyugatban látnak egzisztenciális fenyegetést.

Helyesen teszik, mikor megfontolják az európai történelem fő tanulságait. Az egyik leglényegesebb ilyen tanulság az, hogy Európát történelme során sokszor fenyegették keleti és nyugati szuperhatalmak, de mégis fennmaradt. Másrészről Európa mindig flottát és hadsereget küldött a világ meghódítására, és ezek sikerrel jártak. Spanyolország, Portugália, Anglia, Hollandia, Oroszország, Franciaország és Belgium hatalmas birodalmakat épített újra és újra. Az európai DNS egyik legerősebb génje továbbra is a terjeszkedés, minden lehetséges eszközzel. Amerikát is európai nemzetek fedezték fel és hódították meg, és nem fordítva.

A Nagy Amerika Stratégia szempontjából Európa potenciális hatalma meghaladhatja Amerikáét, ha egyesíti a nyugat-európai kreatív emberi erőforrásokat a nagy orosz emberi, természeti erőforrásokkal. Európa története során az összes jelentős kontinentális hatalom – Nagy Károly, a Habsburgok, Napóleon, Németország és Szovjetunió – kezdeményezett már háborút a földrész egyesítésére, hogy ezáltal létrehozza kora szuperhatalmát. A történelem iránya változhat, de a terjeszkedést diktáló európai gének lényegileg változatlanok maradnak.

Mindezen történelmi leckék megtanulása után helyesen gondolták, hogy az euró valós veszélyt jelent a dollár globális, vezető valutaszerepére. A nemzetközi felségvizek, az információóceánok és a globális pénzmozgások fölötti ellenőrzés mindig az Amerikai Birodalom globális vezető szerepének nélkülözhetetlen elemei voltak. Ezek egyikét sem veheti el tőle senki: sem barát, sem ellenség.

Ez az oka annak, hogy a vezető európai országok politikai elitje stratégiai hibát vétett, mikor létrehozta az új európai álmot és az eurót. A Szovjetunió összeomlását egy életben egyszer kínálkozó lehetőségnek tekintették arra, hogy a 20. század első felében lezajlott két világháború által okozott történelmi csapdából kitörjenek. Nyugat-Európa köztes terület lett két nagyhatalom, Amerika és a Szovjetunió között, Németország két részre bomlott, a kelet- és közép-európai nemzetek pedig a szovjetek ketreceibe voltak bezárva.

A nyugat-európai politikai elit teljes tévedésben élt: a történelmi csapda a gazdasági fellendülés és társadalmi prosperitás ideális terepe volt, ami békével és együttműködéssel meg is valósulhatott volna a háborút követő évtizedekben. A két legveszélyesebb európai gént, a rivalizálást és a háborúskodást eltávolították a közelmúlt európai történelméből, és a két leghasznosabb európai genetikai adottsággal pótolták: a kreativitással a technológiai fejlődésben és az innovációval az élet minden területén.

A nyugat-európai nemzetek az USA által erőteljesen támogatott, sőt ellenőrzött jótékony integráció és békés együttműködés talaján a háborút követő hidegháború évei alatt az Amerikai Birodalom stratégiai előrelátásának és vezető szerepének hála, erősségeiket latba vetve és gyengeségeiket elhagyva építkezhettek.

Sem az európaiaknak, sem más nemzeteknek nem szabad elfelejteniük, hogy Európa két világháborúban is legyőzte Európát. Az amerikaiaknak ugyan volt talán szerepük az első világháború kitörésében, de az európaiak kezdték a háborút, és minden olyan stratégiai hibát elkövettek, amelyek a 20. század első felének tragédiáihoz vezettek Európában. A múlt század közepére Európa két, szemlátomást ellenséges, időközönként mégis csendesen együttműködő Birodalom túsza lett: az egyik a volt Szovjetunió, a másik az Amerikai Egyesült Államok. A hidegháború végén és a Szovjet Birodalom összeomlása után Nyugat-Európa újabb csapdába csalta magát. Megváltoztatták az európai integráció irányát az európai nemzetek és nemzetállamok együttműködése alapján.

A felszínen csak a korábbi integráció sikeres stratégiáját folytatták, új kihívások útját járva Európa egyesítésének megerősítése érdekében. Mindig a Római Birodalom titkos vezérelvén alapuló régi római mondást idézték és alkalmazták: minden kihívást, fenyegetést és alkalmat meg kell ragadni a Birodalom erősítése, bővítése és hatalmának növelése érdekében. A régi mondás szerint „teher alatt nő a pálma” (sub pondere crescit palma). Minden új kihívás új lehetőség, álruhában, mivel az új kihívások nélkül a nemzetállamok nem akarják majd a szuverén döntéseiket Brüsszel, Strasbourg és később Frankfurt kezébe tenni. Azonos stratégiát követtek, és megváltoztatták a jövőképüket, csakhogy rossz irányba.

A békés és gazdag Európáról szóló első jövőképet lecserélték egy szuperállam képzetén alapuló globális szuperhatalom álmára. Egy európai gazdasági erődítményt akartak, globális fizetőeszközzel. Az eredeti vízióban a folyamatosan egyesülő Európa az Amerikai Birodalomban vezető szerepet betöltő fiatal partner volt. A módosított jövőképben az egész európai kontinens után elsőként Nyugat-Európa lesz az Amerikai Birodalom mellett a rivális globális hatalom.

Ez az európai elit által tett történelmi ajánlat vonzónak tűnhetett az amerikaiak számára: váltsuk fel a korábbi ideológiai ellenségeteket, stratégiai partnereteket egy olyan baráttal, aki a veletek közös nyugati értékek (szabadpiaci elvek, demokratikus intézmények) elkötelezettje. Ami a romantikus ajánlatot illeti, a későbbi Európai Egyesült Államoknak az Amerikai Birodalom új, egyenlő, globális stratégiai partneri szerepét kínálták. Csak egyetlen gond volt: miután elpusztították az egyetlen globális versenytársat, az amerikaiaknak talán új riválisra lenne szükségük. Érdekel valakit a lehetőség? Miután a Nyugat egyetlen vezető hatalma maradt, miért osztaná meg a Birodalom vezető szerepét bárkivel is a Nyugaton? Globális vezető állammá válva miért kockáztatná a Birodalom a Nyugat fölötti irányító szerepének elvesztését, mikor pedig maga is vallja a történelmi elvet: „aki a Nyugatot uralja, a világot uralja”? Semmi értelme, teljes értelmetlenség.

Az Amerikai Birodalom sikeres kettős stratégiát folytatott a hidegháború évtizedei alatt: elsőként arra törekedett, hogy a szovjeteket megállítsa, és így megakadályozza, hogy a szovjet tankok meghódítsák Nyugat-Európát, másodsorban pedig azt is akadályozta, hogy nyugati szövetségeseik politikai, katonai és gazdasági kihívóikká váljanak, és akár helyükbe lépjenek a Nyugaton. Az európaiak egyszerre voltak riválisok és szövetségesek, hasonlóan a szovjetekhez, akik riválisok, ellenségek és olykor stratégiai partnerek is voltak a hidegháború idején.

Ami az amerikai elit alapmentalitást illeti, excepcionalista gondolkodásuk alábbi három fő pillérét állapíthatjuk meg:

Elsőként, Amerika az amerikaiaké (1823), mivel ahhoz a küldetéséhez, hogy a szabadságot és a prosperitást terjessze a világban, az USA megérdemelte, hogy együttműködő szomszédok védjék.

Másodsorban, visszatekintve a történelemre, a Nyugat a nyugati polgárok kreativitása, szabadpiaci ideológiája és demokratikus intézményei miatt győzhetett le mindenkit, ezért, aki a Nyugatot uralja, a világot is uralni fogja.

Harmadsorban, az Amerikai Birodalomnak azért kell a Nyugatot vezetnie, mert egyéni szabadsággal, szabadpiaci kapitalizmussal és plurális demokráciával Amerika elérte az emberiség fejlődéstörténetének végét. A végső bizonyíték arra, hogy esélyes a jövőbeli vezetői szerepre, az Amerikai Birodalom jelenlegi vezető szerepe. Minden lehetséges és tényleges globális versenytársat fel kell tartóztatni annak érdekében, hogy a fejlődés vívmányait megőrizhesse: aki Amerika vezető szerepét fenyegeti, az emberiség jövőjét kockáztatja. Pont.

Európa jövője érdekében nem igazán számít, hogy ez az amerikai excepcionalizmus történelmi visszatekintésben igaz-e, vagy sem: iránytűként szolgál az Amerikai Birodalom jövőképéhez, miközben az amerikai kormányok fő stratégiáit is alakítja.

Mi a helyzet Európa jövőjével amerikai és kínai szempontból?

Az Európai Unió előtt álló három lehetséges út a 21. század mindkét szuperhatalma, azaz az amerikaiak és a kínaiak számára is járható lehet, bár természetesen eltérő okokból.

Ami az amerikaiakat illeti, nem engedhetik meg még egy globális nyugati szuperhatalom kialakulását, mivel hisznek a globális hatalom aranyszabályában: aki a Nyugatot uralja, a világot uralja.

Ami Kínát illeti, nekik nincs szükségük globális vezető szerepre, és valószínűleg nem is érdekli őket, hogy az amerikaiak vagy az európaiak biztosítják-e a globális közjavakat: békét, stabilitást, szabadkereskedelmet. Barátokra és partnerekre van szükségük biztonságuk, az új Kína történelmi vívmányainak megvédése és biztosítása érdekében. Ebből a szempontból a jövő európai fejlődésének mindhárom lehetséges kimenetele összhangban áll Kína első (1921–2021) és második (1949–2049) százéves tervével. Különös módon, ami elégséges lehet az Amerikai Birodalom számára Európában, elégséges lehet Kína számára is. Az utóbbi számára ez stabilitást és nyílt piacokat jelent, az előbbi számára pedig fiatal partnert a Nyugaton és megbízható stratégiai partnert globálisan.

Kína nem képes egyedül megváltoztatni az európai történelem irányát az európaiak eltökélt együttműködése nélkül az elkövetkező évtizedek során. Az Európai Unió ezt az eltökélt támogatást számos okból nem adja meg.

A másik oldalról viszont az Amerikai Birodalom képes Európa jövőjét alakítani, sőt átalakítani, még az európai elit csoportok és egyes EU-tagországok akaratának dacára is. Meg tudták tenni a 20. század során, és alapvetően az euró első két évtizede során is. Ekképpen pedig a következő évtizedek során és hosszú távon, a 21. század második felében is képesek lesznek ezt megtenni.

Európa jövőjéről szólva nem kerülhető meg Oroszország problémája. Rengeteg a félreértés Oroszországgal és az oroszokkal kapcsolatban.

A politikusok extrém jövőképeket hangoztatnak e témában. Egyesek úgy vélik, hogy Oroszország a legveszélyesebb hatalom Európában, a Közel-Keleten és globálisan is. Mindez John MacKinder Magterületről[9] (Heartland) szóló elméletén alapul: Aki a Magterületet uralja, a világot uralja. Ez azonban sosem volt igaz, így napjainkban sem az.

Félrevezető geopolitikai felfogás győzte meg a német politikai és üzleti elitet – valójában kétszer is a 20. század első felében – az Oroszország, illetve később a Szovjetunió elleni fellépés szükségességéről. A koncepció 1900 körül vált ismertté a Brit Birodalomban, amikor Németország felemelkedőben volt, az amerikai elit pedig éppen a remélt globális vezető szerepét tervezgette. Mindkettő – természetesen ellentétes érvelés mellett – Németország és Oroszország szövetségét igyekezett megakadályozni. A német elit a Magterület-elméletében bízott: járható útnak tűnt számára jelentős háborúk árán Oroszország elérhető kontinentális területeit és hatalmas mennyiségű természeti kincseit meghódítani.

A kontinentális Magterület fogalma félrevezető volt. A 19. század fordulójára az óceánok fölötti ellenőrzés nyújtotta a legjobb kereskedelmi lehetőségeket; a kereskedelem jólétet hozott, a jólét hatalomhoz vezetett, a hatalom pedig segített a globális kereskedelmi vízi utak nyitvatartásában. Ez kulcsfontosságú volt a Brit Birodalom és az új, felemelkedőben lévő hatalom, az Amerikai Egyesült Államok álma szempontjából is. Németország és Oroszország is emelkedőben voltak, a két kontinentális hatalom háborúja már küszöbön állt. A konfliktust kirobbantó szikrához magnetikus vagy akár hipnotikus új vízió kellett: éppen erre szolgált a Magterület-elmélet.

Az európai elit körök mindig egy egységes európai kontinensről álmodtak, míg ugyanez az Európán kívüli hatalmak rémálma volt. A 19. századfordulóra azonban a korábbi elmélet elavult a nemzetközi felségvizeknek a globális kereskedelemben játszott új jelentősége miatt. Trafalgar (1805) után többé már egyáltalán nem volt érvényes, hogy egy kontinens ellenőrzése elég a világ irányításához, mivel egy felemelkedő kontinentális hatalomnak saját irányítása alatt kell tartania a világtengereket és a globális vízi utakat, hogy globális vezetővé válhasson.

1900-ban, amikor is az atlanti korszak hajnalát éltük, a Brit Birodalom képes volt megelőzni Németország, Európa és Oroszország szövetségét, sőt akár egyesülését az első és a második világháború által, miközben valójában az amerikaiak voltak a mozgatórugók mindkét világháború hátterében.

1992-re a Szovjetunió összeomlott, azonban a Szovjet Birodalom csúcsán sem tudta meghódítani az egész világot: a Magterület-elmélet hamisnak bizonyult. 2000 óta Oroszország visszatért, azonban a Magterület-elmélet továbbra sem igaz. Oroszország regionális hatalom maradt, kezében a Magterület központi részeivel. A felszínen minden, Oroszország ellen irányuló politikai megmozdulást a hamis Magterület-koncepciójától való félelem motivál. Azonban az Európa mély megosztottságához vezető politikai döntések nem a Magterület-elmélet fenyegetéseiben gyökereznek. Csupán szándékos megtévesztésről volt szó.

Az angolszász hatalmak részéről az Oroszország ellen irányuló lépések tényleges oka Németország. Nem a Magterület potenciálja, nem is Nyugat-Európa központi gazdaságainak egyesítése jelentik a fő fenyegetést az Amerikai Birodalom számára. Egy német Európa (egy decentralizált európai Németország helyett) az első számú fenyegetés a globális vezető hatalom számára a globális hatalomról szóló aranyszabály miatt (aki a Nyugatot uralja, a világot uralja). Az orosz fenyegetéssel kapcsolatos, részrehajló felfogás jól szolgálja az Amerikai Birodalom érdekeit, mikor az európaiakat távol akarja tartani Oroszországtól. A szankciókon alapuló politika ugyanazt a célt szolgálja: választanod kell, hogy barát vagy ellenség vagy-e. Ez egy egyszerű, digitális geopolitikai világ.

Amerika Európára gyakorolt befolyásának fenntartása rugalmas eszközöket ad a Birodalom kezébe arra, hogy megakadályozza egy olyan Európai Egyesült Államok létrehozását, amelynek új, globális, első számú valutája az euró.

Regionális hatalomként Oroszország erősebb befolyást szerezhet nagy szomszédos régióiban a szélrózsa minden irányában. Ami a három európai jövőképet illeti, az európai álom elvetése után az orosz–európai gazdasági kapcsolatok erősebbek lesznek, mint ma. Ez nem szabad, hogy problémát jelentsen a Birodalom számára, mert az amerikai üzleti szektor is sokkal határozottabb szerepet játszik majd a jövő európai gazdaságában, mint ma: az utóbbi domináns erő lesz az elkövetkezendő, összes nyugati nemzetet érintő technológiai forradalmakban.

Az euró első két évtizedének végére teljesen elveszhetünk az USA és az EU között zajló nyílt és a színfalak mögött vívott küzdelemben, az USA és Oroszország közötti ellenségeskedés porfelhőjében, az USA és Kína kereskedelmi háborújának csatái között, a petrodollárrendszer záróakkordjainak utórezgéseiben és a Közel-Keletért folytatott titkos összecsapásokban.

A jövő pedig megérkezett. Egyszerű, járható és kristálytiszta: a globális közösség új aranykorának G2 általi vezetése. A két globális szuperhatalom biztosítja az alapvető közjavakat: stabilitást, békét, nyílt piacokat és az emberiség technológiavezérelt fejlődését a globális falu minden tagja számára. A fordulóponton már túl vagyunk: az új tandem mindkét tagja megtanulta az emberiség történetének leckéit, miközben mindenki más, aki nem végezte el a házi feladatot, és nem tanulta meg a történelem leckéit, megbélyegezte magát a globális faluban.

Miért csak a Nyugattól félnek az amerikaiak, de a Kelettől nem, az új Kínát is beleértve? A kérdés első felére a válasz a nyugati sikerek elmúlt 500 éves történelme, amely minden történelemkönyv lapjain olvasható, a kérdés második felét pedig itt kell megválaszolni.

2000 táján az Amerikai Birodalom valószínűleg elkészítette a terveket Európa 17. századbeli harminc éves háborújának globális újraindítására. Talán 2003-ban kezdődött, és a háború első felének minden lépése – a háború dán és svéd szakasza – már meg is történt, de valami megváltoztathatta az eredeti koncepciót a következő lépés kezdetétől. A Habsburgok és Franciaország háborúskodásának megismétlésére – amely az európai harminc éves háború második felét meghatározta – nem került sor. Jelenleg viták dúlnak a G2-partnerek között, de totális háború nem robbant ki, és remélhetőleg nem is fog a következő években és évtizedekben. Az Amerikai Birodalom meggondolta magát, amikor a 17. századi katasztrófa tanulságait levonta.

A spanyolok nem nyerték meg az európai harminc éves háborút; Franciaország és szövetségesei jobb pozícióba kerültek az 1648. évi szerződés aláírásakor. Időközben a protestánsok megerősödtek a katolikusokkal szemben. Az új Spanyolország, az Amerikai Birodalom megtanulta az első harminc éves háború leckéit: az új Franciaország, Kína nem győzhető le, nincs értelme az első harminc éves háború végső hosszú fejezetét kinyitni. Összességében, ahogy Spanyolország, úgy Amerika számára sem jósolna túl sok jót a század hátralevő részére a 17. századi harmincéves háború megismétlése. Amerika megőrizheti globális vezető szerepét, ha elfogad egyfajta „osztozáson alapuló alkut” Kínával.

Melyek lehetnek a 17. századi Európa fő tanulságai, illetve milyen jelekből következtethetünk a jövőre: a 21. század globálisan összekapcsolt emberiségére?

Először is az Amerikai Birodalom nem nyerheti meg a globális háborút Kína ellen a következő évtizedekben: elkésett. Ugyanakkor Kína biztos nem tesz kísérletet arra, hogy globális vezető hatalommá váljon a következő évtizedekben, vagy azért, mert erre semmi szüksége, vagy azért, mert elég okos ahhoz, hogy ne provokáljon totális háborút az Amerikai Birodalom részéről.

Másodsorban a Birodalom legyőzheti az európai álmot, az EU-t és az eurózónát az EU gyengesége és az európai elit vaksága miatt.

A fenti elemzésből levonható tanulság megnyugtató: Amerika meg tudja tartani vezető pozícióját a Nyugaton, beleértve Japánt is. Ez pedig kedvező kilátásokkal kecsegtet az emberiség történetének elmúlt 500 évében ismétlődő minták tükrében: aki a Nyugatot uralja, a világot uralja.

Harmadsorban Kína – legalábbis Amerika szempontjából – fejlődése tekintetében két fő út közül választhat, és mindkettő összhangban áll az Amerikai Birodalom terveivel. Az egyik egy Nyugat-Európa típusú nyílt demokrácia, a másik egy zárt, kudarcot vallott erődítmény. Az Amerikai Birodalom számára mindkettő ígéretes kimenetelnek számít. Egy nyugati típusú demokrácia talán sérülékeny, az országon belüli feszültségek és a titkos/nyílt külföldi beavatkozások esetleg még az ország felbomlásához is vezethetnek, amint az Kína történelmében több alkalommal is megtörtént. Ebben az esetben, ha mindez csakugyan megtörténik, a G2 G1-re csökkenne.

A másik forgatókönyv esetén, ha egy maihoz képest továbbfejlesztett, bár nyilvánvalóan nem nyugati típusú politikai berendezkedés alakul ki, az összeütközésbe kerülne a kapitalizmus alapstruktúráival: verseny, haszon, magánvagyon, gazdasági rivalizálás, pénzügyi hatalom átváltása politikai hatalomra stb. A folyamat végül a határok lezárását, a kapitalizmus elnyomását, a globális információs hálózatoktól való lekapcsolódást és a kormányzó elit elleni lázadást eredményezhet. E változat is egy „teljesített küldetést” és egy G1-re zsugorodó globális rendszert eredményezhet.

Mindazonáltal magyarként, olyan országban élve, ahol a tervutasításos gazdaságból a piacgazdaságba való átmenet óta (1990) a nyugati liberális demokráciák és a szabadpiaci kapitalizmus túlkapásai ellen tiltakozunk, látok egy lehetséges harmadik utat is az ázsiai, különösen a kínai politika és gazdaságirányítás előtt. 1979 óta a kínaiak az európai gazdasági csodák eredeti intézkedéseit követték, ahol is az irányítás fő célja az volt, hogy mindenki számára jólétet teremtsenek. Ezzel egyidejűleg követték a két százéves tervet is: 2019 mindkettő kiemelkedő sikerét bizonyítja.

Sikerült felépíteni az egész kínai társadalom, ma 1,4 milliárd ember közös értékeinek ötvözetét, amelyet az állam, a központi és a decentralizált kormányzati egységek és minden magánember saját kezdeményezése képvisel. Ez a kivételes ötvözet a kínai emberek gondolkozásmódjának alapvető hite és esszenciája: pontosan ez az ellentétes erők összhangja, pontosan ez a jin és a jang egyensúlya. Kína közelmúltban aratott sikereinek központi eleme e két ellentétes erő, a kollektív és az egyéni erők egyensúlya. Nem is számít igazán, hogy demokráciáról vagy kapitalizmusról, szabadpiaci ideológiáról vagy liberalizmusról van-e szó, ami számít, az az egyensúly, nem a túlzások.

Másrészt viszont a liberalizmus nyugati utópia, ami nem is pontos filozófia, hanem attitűd. Minden liberális felfogású ember közös valutája az, hogy hisznek az egyéni emberi közbenjárásban. Bíznak az egyénnek abban a képességében, hogy mindent el tud dönteni önállóan. Nem hisznek minden ellentétes erő kiegyenlítésében; csakis a saját útjukban hisznek. Ez mélyreható következményekkel jár az egész társadalom számára: annak minden tagja jogosult saját útját járni azon az áron is, hogy ugyanazon közösség összes többi tagjának árt.

Ez a liberális hozzáállás 1929-ben globális gazdasági katasztrófába torkollt, de ugyanez történt 2008-ban és számos további alkalommal. A liberális irányzat első számú közellensége, az aktív állam közbelépni kényszerült, hogy megmentse mind a kapitalizmust, mind a demokráciát. Ez jelentős háborúkat eredményezett olyan kivételesen individualista nemzetek részéről, amelyek úgy gondolták, mindent megtehetnek, ami a terveikben szerepel. Összhang híján az ellentétes erők egyensúlyának elvesztése mindig túlkapásokhoz vezet: háborúhoz, csődbe jutott államokhoz, gazdasági vagy pénzügyi katasztrófákhoz.

A liberalizmus túlzó jellege a liberális gondolkozás genetikai adottsága. Mindig a legerősebb kisebbségek túlzott hatalmához vezet, és a társadalom túlnyomó többségét képviselő tömegek veszteségét eredményezi. Ez mindig egyének és társadalmak között történik globális, regionális és hazai méretekben egyaránt.

Az egyensúlyt mindig az egyének és az egész közösség érdekei között kell megtalálni az összhang megteremtése és fenntartása érdekében az élet, a politika és az üzlet területén. A nyugati liberális demokráciáknak a túlzás a génjeikbe van oltva, míg a kínaiak DNS-ében ezzel ellentétes gének vannak. És ezek nem az egyensúlyvesztéshez és instabilitáshoz vezető túlzások, éppen ellenkezőleg. Az egyensúly minden formája stabilitást hoz az életbe, a családba, a politikába és az üzlet világába.

Pontosan emiatt lehetünk biztosak abban, hogy a kínai fejlődés előtt egy harmadik út is áll. A kínai gondolkodásmód[10] központi elemei a jin és a jang egyensúlyának megteremtése és az élet összhangjának kialakítása, nem pedig az egyén túlkapásaival való foglalatoskodás. Kína megtalálja az egyensúly megteremtésének minden útját és módját hazai és globális ügyekben, az egyén óhajai és a társadalom érdekei között.

Ez jót jelent az emberiség jövőjére nézve. Az elmúlt 500 évben minden nyugati társadalomban jelen volt az egyén és a közösségek, a nemzetek és kontinensek közötti egyensúly elvesztésének tendenciája. A nyugati hatalmak génjeikre hallgatva az egyensúlytalanságok és a túlzások szellemében cselekedtek. Az emberiség elmúlt 500 évét a jang-energiákat használó nyugati hatalmak formálták. A következő 500 évben nagy szükségünk van a globális és az egyes országokon belüli egyensúly visszanyerésére. Ennek elvégzésére új globális egyensúlyozó erőre van szükségünk, egy globális jin-erőre, ez az erő pedig Kína.

A történelemre visszatekintve a szemünk láttára kibontakozó G2-es világrend igen ígéretes; minden globális jin- és jang-erő kiegyensúlyozásával kecsegtet. Az európai álom még mindig arról ábrándozik, hogy megismétli az elmúlt 500 év nyugati jang-tapasztalatait: egy nyugati szuperhatalom felépítése és egy globális valuta bevezetése természeténél fogva jellemzően jang. 1992-re, mikor a maastrichti szerződés útjára indította ezt az idejét múlt kalandot, a G2-es katonai és politikai világ régi egyensúlya véget ért: a Szovjet Birodalom összeomlott.

1992-ben Kína még mindig nem volt abban a helyzetben, hogy globális egyensúlyt hozzon létre; ekkor az európaiak felajánlották Amerikának, hogy elfoglalják a G2-es tandem üres székét.

Elméletben az EU lehetett volna a globális, egyensúlyozó jin-erő, mivel kifinomultabb társadalmi, politikai és gazdaságpolitikai megoldások álltak rendelkezésére a globális közösség számára, mint a közvetlenebb amerikai verziók. A német szociális piacgazdasági modell, a francia újraelosztási és egészségügyi rendszer, az erős versenyképesség svéd modellje, a dán és a finn innovációs modell, az osztrák semlegességi modell, az európai gondolkozás