ELŐTTE

KELETI FRANK KIRÁLYSÁG

862

A hajnalvörös folyón gomolygó párát szürkévé festette a nyémec falu romjaiból felszálló füst.

Kadocsa a fény felé fordította a lovát. A két tarján század már megébredt körülötte. Kipihent fürkészeket ugrasztottak a kicsi és a nagy folyó irányába, hogy felváltsák az éjszakát vigyázó társaikat és messzebbre lovagolva figyeljék a környéket. Felszították az éjszaka csak pislákolni engedett tüzeket, hogy meleg leves étellel erősítsék meg magukat a következő napra. A tízfők körbejártak és megigazíttatták, amit kellett. A málhások a lovaikat nézegették és próbálták egyenlően elosztani a hátukat húzó nehéz, drága zsákmányt.

Pár hevesebb vérű lövő a nagy folyó partján álló erősség elé ugratott, kopját, fokost rázva és mindenfélét ordítva a rönkfalak, sáncok mögé bújt nyémecekre.

Azok épp csak kidugták a sisakba rejtett fejüket a fal mögül, félve az előző nap megízlelt nyilaktól. Nem tudták, hogy Kadocsa nem engedett több felesleges lövést. Jó vesszőt nem vághattak ezekben az idegen erdőkben, új vashegyet sem verhettek, és még legalább annyi út vár rájuk visszafelé, amennyit idáig jöttek.

Ha nem több.

Kadocsa a fény felé fordította a lovát. Nap atya ragyogó arca immár a hegyek fölé kapaszkodott, mutatva a hazafelé vezető utat. A folyókat befedő pára ritkulni kezdett és felsejlett a túlpart.

– Ott! – léptetett Kadocsa mellé Forkos százfő. Kadocsa követte a lovaglóbot mutatását, és meglátta a kis folyó túloldalán álló vékony nyémec fiút: az egyik megakadt uszadék fa törzsére kapaszkodva figyelte őket.

– Hadd nézzen! – mormolta Kadocsa. – Az erdő nyugodt mögötte.

Forkos bólintott. Az erdő nyugodt mögötte. Talán a mellettük füstölgő faluból futott el a kölyök az érkezésükre. Nem sok nyémecet találtak itt, csak pár öreget és két férfit, akik földet túró szerszámmal akartak szembeszállni velük. Először nem is akarták levágni őket, annyira lenyűgözte az elöl ugrató tizedet a nyémecek ostoba bátorsága, de hiába próbáltak rájuk pányvát dobni, valahogy mindig kitértek a sodort kötél elől. A tized mögött érkező Décső százfő lenyilaztatta őket: nem volt idejük játszani.

A többi átúszott a kis folyón vagy a nagy folyó partján épített erősségbe menekült. A napnyugat felé törő három magyar századot megelőzte a híre. Üres falvakat találtak már csak napok óta, a hegyekbe, erdőkbe futott emberek rettegve figyelték őket messziről. Kadocsáék kikerülték a meredek hegyekre rakott erősségeket és a falakkal védett szent helyeket. Ami védtelenül eléjük került, azt feldúlták és tüzet vetettek rá: házakra, partra húzott csónakokra, magtárakra, amit értek. A hátrahagyott állatokat szétzavarták. Ha valahogy meglepték a nyémeceket, irgalom nélkül rájuk csaptak, csak a módosabbnak, rangosabbnak tűnőt ejtették foglyul, meg néhány fiatalabb, szebb leányt, akin megakadt valamelyik lövő szeme. A százfőik nem akartak sok fogollyal bajlódni ennyire távol a szállásoktól.

Karlomann és Ratiszláv hadai napokkal a magyarok után jártak, ők bajlódtak az erődített helyekkel, amiket a lövők csak megkerültek és bezárva hagytak. A Kadocsa mellé adott kísérő a tegnap elért kis folyóra mondta, hogy az az Enn, ahol meg kell állniuk.

Hát megálltak, amúgy is esteledett, és a nagy folyó átkelőjét védő erődöt nem sikerült meglepniük.

Kadocsa a fény felé fordította a lovát. A lövők ráérősen tettek-vettek körülötte, de látta rajtuk, hogy ha jelet adna nekik, szempillantás alatt fegyverrel, nyeregben lennének, készen bármire. De ugyan ki akarna rájuk rontani?

Odaintette maga mellé Décsőt is. A két tarján százfő némán méregette Hülek vezér fiát, akit a napnyugatra indított századok élére állítottak.

– Küldjetek fürkészt a megyer századhoz – mondta végül Kadocsa. – Húzódjanak ide mellénk! Tanácsot kell tartanunk.

A megyer század a nagy folyó mellett előretörő két tarján század oldalát védte a hegyek felől. A fürkészek szüntelenül kerülték egymást és átadtak mindent, amiről szükséges volt tudniuk. Most sem kellett sokáig keresgélniük, és Kadocsa szavára a megyer századot vezető Szabolcs hamarosan a készülődő tarjánok tüze mellé léptetett.

Egymásra néztek. Bólintottak. Kicsit odébb húzódtak, lóháton maradva, kis kört formálva. A kísérőik távolabb húzódtak és odébb tessékeltek mindenkit.

Az új napra ébredt lövők feszülten várták, mire jutnak a főik.

– Ott az a nyémec, akit Karlomann mellénk adott – bökött Kadocsa a magányosan álldogáló idegen felé. Lovas volt ő is, de nehezen tartotta a menetet a magyarokkal, nem szokott hozzá ahhoz, hogy reggeltől estig lóháton legyen. A nyerge kényelmetlen, ügyetlen alkalmatosság volt, szégyene a nyergesnek, aki készítette. Nem csoda, hogy harc előtt inkább leszálltak a lóról a társaival.

– Hm – mormolta Szabolcs. Kadocsa látta a szemében a sötétet. Azóta látta, hogy Álmos rendelésére belovagoltak a megyer szállásra és az indulásra készülő megyer század mellé soroltak, fokosukat és íjukat adva melléjük erősítésnek. Egészen addig Szabolcs számított a napnyugatra induló lövők vezérének, ám Kadocsa Álmos unokafivére volt, és a vérrel szerződött törzsek nagyura őt rendelte a kis had élére. Napnyugati vezérek hívták segítségül a szövetség lövőit, úgy járta, hogy a napkeleti vezér vére vezesse őket.

Szabolcs engedett a nagyúr szavának, de a neheztelése elkísérte őket végig az úton.

– Azt mondja, ez az a folyó. Az Enn. Itt állunk meg.

– Mi már átcsaptunk rajta – közölte Szabolcs. – Félnapi járásra, fent.

– Hát.

Décső és Forkos összenéztek és a túlpart felé fordultak. A nyémec fiú eltűnt, ahogy a hajnali pára szétoszlott. Talán a bokrok mélyéről figyeli őket. Az erdő továbbra is csendes volt. Tarján fürkész nem úsztatott át a vízen, csak a partot figyelték és a madarakat a fák lombja fölött.

– Azt mit találtatok ott? – kérdezte Kadocsa.

– Két falut csak.

– Hát az füstölt arra.

– Hát.

– Éjszakára visszatért minden tized?

– Egy odaát vigyáz.

– Akkor rendeld vissza!

Szabolcs vonásai megkeményedtek. Kadocsát rendelték a had vezérének, azonban a puszta rendje szerint a vezér szava nem avatkozik be a százfők, tízfők dolgába. Megmondja, hova mennek, mit tegyenek, a többi a kisebb fők dolga.

Hát ez most nem egy tízfő dolga.

Kadocsa állta Szabolcs nézését. Nagyjából egyidősek voltak, nagyfők fiai mindketten, harcoltak keleten a kazárokkal, csaptak össze már besenyőkkel, és most együtt hoztak el három századot napnyugatra, olyan messzire, amerre magyar lövő a régi énekekben sem járt. Hamarosan a magyarok tüzei mellett az ő nevüket is pengetik majd az énekmondók íjain. Most mindketten inkább lettek volna a másik nélkül.

– Visszarendelem – engedett végül Szabolcs.

– Eddig a folyóig kell jönnünk – mondta még Kadocsa. – Azt mondja a nyémec, a kicsi az Enn. A nagy ott a Donav.

– Az az erőd még ideát van – jegyezte meg Forkos.

– Bezárkóztak – tette hozzá Décső.

Szabolcs kicsit fentebb emelkedett a nyergében. Apró szeme ide-oda járt, ahogy a sáncok mögött, a szürke kőalapra rakott cölöpfalat nézte. A Donavnak nevezett nagy folyóból árkot vezettek a sáncok elé, bajosan lehet lovon odaugratni.

– Gyújtsuk rájuk! – mondta végül. – Talán hamarosan fordul a szél.

– Van vizük bőven – ingatta a fejét Forkos. – Kioltják.

– Hátha nincs annyi. – Szabolcs a felhőket figyelte és a nagy folyó fölött köröző fehér madarakat. – Ha mindhárom század tüzes nyilat ereszt rájuk…

– Fogy a vessző erősen – emlékeztette Kadocsa. – Ha fegyverrel kell átvágnunk magunkat napkelet felé, kellhet még sok.

Szabolcs visszaengedte magát a nyeregbe.

– Akkor?

A három százfő szeme Kadocsa arcát fürkészte.

Kadocsa hagyta sűrűsödni a csendet. Még a tarján lövők is halkabban piszmogtak odébb. Hallani nem hallottak semmit a főik tanácskozásából, de érezték, most dől el, merre fordulnak ma, merre fordulnak a következő napokban. Alig néhány lövőt veszítettek azóta, hogy elindultak a pusztáról, átkeltek a távolból üvegnek tetsző kőhegyeken és a hegyek mögött szétterülő mocsarakon, réteken, a morva vezér úrságán. Végül a Karlomann nevű nyémec vezér nem kevés gazdagsággal fogadta fel őket, hogy segítsék a saját atyja elleni harcát. Ezért jöttek. Még kora tavasszal megállapodtak a nyémecek követei Előd vezérrel és Álmos nagyúrral. Soha nem járt magyar lövő ennyire napnyugaton. Az énekekből ismert üveghegyek és gazdag úrságok immár valósággá váltak. De valamikor, valahogyan haza is kell még térniük. A málhás tizedek és a lövők lovai több zsákmányt már nem bírtak el: az utolsó fiatal legény is bőséggel lovagol majd haza és az otthon maradt vezéreik része sem lesz apró.

Ugyan kit érdekel pár megolvadt szívű német a bűzös cölöpfaluk mögött kucorogva?

Kadocsa a fény felé fordította a lovát.

– A két folyón innen maradunk – mondta végül. – Fürkészeket küldünk vissza, hogy keressék meg Karlomannt meg Ratiszlávot, valahol mögöttünk esetlenkednek. Mindhárom század küldjön ki egy tizedet körbe, hátha találnak valamit.

– Félnapi járás? – kérdezte Szabolcs.

– Félnapi járás. Melléjük a leggyorsabb fürkészeket. Ha valamire rá lehet még csapni, menjenek rá. Ha kevesen vannak hozzá, küldjenek több tizedért. De csínybe ne menjenek bele! Ha beverik a fejüket, nem akarom, hogy a szemem elé kerüljenek. Haza akarom vinni őket.

Szabolcs bólintott. A szemében mintha világosodott volna kicsit a sötét.

– És ezek? – intett Forkos a lovaglóbotjával az erőd felé.

– Küldd oda a nyémecünket – mondta Kadocsa. – Mondja meg nekik, hogy delelőig átkelhetnek a nagy folyón, elengedjük őket. Aki utána marad, azt felkoncoljuk.

– Hát nekimegyünk a falaknak?

– Nem megyünk neki – villant Kadocsa szeme. – De ezt nem kell tudniuk.

Hallgattak még egy kicsit. Az erdőben énekeltek a madarak. A folyókban halak vetették magukat.

– Jól van ez így? – kérdezte végül Kadocsa.

– Jól van – mondták a százfők.

Három napig vártak a fürkészekre a távoli, idegen földön. A két folyótól védve és szorítva egyre nehezebbnek érezték azt, hogy egy helyben maradnak. Három század vonult együtt. Három század nagy erő, főleg, ha összetartanak és gyorsaságukkal meglepik a lassan és nehézkesen hadra kelő nyémeceket vagy erdőlakó szlávokat. De ha megállnak, szinte szállást vernek, és a feldúlt környéken híre megy, merre várnak, a bosszúra éhes ellenség időt kap arra, hogy összegyűjtse szétfutott erőit, és így vágjon vissza.

Azt pedig tudta jól minden környékbeli nyémec, merre torpant meg a keletről rájuk törő idegenek dúlása.

Az erődöt hamar kiürítették a védői, és Kadocsa állta a szavát. Hagyta őket, hogy kis csónakjaikon, rögtönzött lélekvesztőiken átsodródjanak a Donav másik partjára, majd a magára hagyott erődöt felgyújtották. Leginkább a benti házak égtek. A húgyba áztatott cölöpöket nem akarta megkapni a láng, de olyan bűzt árasztottak, hogy a lovakat hátrébb kellett pányvázni. Legalább a kapuházat szétverték erősen: a többi annak a Karlomann-nak lesz a gondja, aki atyja ellen lázadva morvával, magyarral szövetkezve támadt saját vére földjeire.

Az első nap várakozását még üdvözölték a lövők: megpihenhettek, kijavíthatták a felszerelésüket, megélesíthették a fegyvereiket, gyógyító kencét tettek a lovak lábaira, valamennyi hitvány vesszőnek valót is vághattak az idegen erdőben. A felégetett faluból elragadott ételt megfőzték, a zsákmányolt bort megitták. A tüzek mellett a tízfők vigyázó keze alatt osztozkodtak és cseréltek: kinek ez tetszett jobban, kinek az. Aki leányt rabolt, erősen vigyázott rá, akinek nem sikerült, irigykedett. Kadocsa nem akarta elvenni a zsákmányt senkitől, de megmondta minden lövőjének, amint először egymásnak mennek valamelyik rabnő miatt, az összesnek elvágatja a torkát és a Donavba dobatja őket. Hát ha nehezteltek is ezzel kapcsolatban egymásra, elrakták későbbre.

Mikor a második éjszakára készülődtek, többen nyugtalankodni kezdtek. Nincs rosszabb az éjszakai rajtaütésnél, mikor a helyet jól ismerők átlopakodnak az erdő mélyének sötétjén, vagy átkelnek a csendes, fekete vízen, és meglepik a lovuk és hadrendjük nélkül gyenge lövőket. Kadocsa kettőzött őrséget állított és még alkonyatkor is küldött ki fürkészeket, a túloldalra is. Szabolcs megyerjei közelebb húzódtak, és amerre a folyók vize nem védte őket, árkokat ástak, karókat hegyeztek.

Décsőnek nem tetszett a dolog.

– Behúzódunk ide, mint a nyémecek…

– Nem mernek azok ránk jönni – felelte Kadocsa. – Holnap megindulunk.

De a fürkészek másnap sem érkeztek meg. Ha meg is találták Karlomann vagy Ratoszláv hadát, nem kaptak olyan üzenetet tőlük, amivel visszafordulhattak volna. A Donav sodrában viszont megjelent egy hajó. Sokkal ormótlanabbra építették, mint a puszta folyóin hajózó éjszaki ruszok hajóit, az oldalát színesre festették és a nyémecek kék-fehér zászlójele lobogott rajta. Magában úszott. Ha meg is rakták fegyveresekkel, nem jelentett fenyegetést. Nem is azért küldhették. Amint meglátták róla a feldúlt erőd körül táborozó magyarokat, egyből fordulni kezdtek, esetlenül küzdve a folyó sodrával. A túlpartot vigyázó fürkészek pár nyilat rá is lőttek, a hajóról meg valami gyenge íjjal vissza rájuk: kárt nem okoztak egymásban.

– Akkor megindulunk? – kérdezték a százfők.

Kadocsa sokáig nézte azt a kanyart, ahol a Donavon felfelé araszoló hajó eltűnt a szemük elől.

– Körbesáncoltuk a szállást – mondta végül. – A fürkészek vigyázzák a környéket. Ha megindulunk, talán később találnak meg minket a Karlomanntól hírt hozók.

– Hajóik vannak – jegyezte meg Szabolcs. – Ha több hajóval térnek vissza, a nyakunkban lesznek, mire feleszmélünk.

– Az őrök figyelnek.

– És ha éjszaka jönnek?

– Ezek nem éjszakiak. Nem járják a sötét folyót.

Kadocsa látta a százfőin, hogy nem győzte meg őket. Mi több, a lövőkön érezte, hogy kipihenték magukat és igen mennének. De nem mehettek. Nem a saját nevükben jártak most itt, hanem a magyar törzsek nagyura küldte őket ide, erősen Kadocsa lelkére kötve, miért járnak erre.

De valamit tenniük kellett, hát minden századból két tizedet kiküldött még messzebbre, meghagyva, napnyugtára térjenek vissza. Szabolcs az egyik megyer tizeddel ment, a tarján százfők a vezérük mellett maradtak.

A kilovagoló tizedek néhány üres falut és az erdő mélyére vezető ösvények menti szállást találtak. Elragadni szinte semmit nem lehetett belőlük. Tüzet vetettek a tetőkre, belegázoltak a szárba szökkent vetésekbe, majd csalódottan tértek vissza. Közben a hátramaradottak kimélyítették a tegnapi árkot és még több karót hegyeztek bele. Nem jó tétlenül tartani a lövőket.

A hátraküldött fürkészek három nap múlva tértek vissza egy nyémec és egy morva lovassal. Mindketten drága ruhát viseltek, övükön díszes, rövid kard lógott. Senki sem akadt a magyar lövők közül, aki értette volna a nyémecek nyelvét. Ezért hívták Kadocsáék is nyémeceknek őket, átvéve Ratiszláv vitézeinek és a puszta melletti erdő lakóinak szavajárását: azok így hívtak mindenkit, aki nem beszélte a nyelvüket. Ha Karlomann vezér embereivel kellett szólniuk, a morvák adták tovább a mondandójukat, és mindenki remélte, hogy a másik azt érti, amit értenie kell. A morvák nyelve hiába hasonlított a puszta melletti erdőket lakó szlávokéira, az ottani anyától született lövők sem könnyen értették meg magukat velük. De a puszta módján néha elég volt a szem villanása vagy a fegyver felé mozduló kéz jelzése. A kísérőnek melléjük adott ijedt szemű nyémec valamennyire tudott az erdőlakók nyelvén szólni, bár inkább csak mutogatott.

Most viszont erősen megörült, mikor meglátta a két folyó közrefogta szállásra belovagló díszes társait.

A kísérő fürkész már oda is fordult Kadocsa mellé és tiszteletet adott neki.

– Mondd!

– A két vezér találkozni fog lentebb, a Donav mellett. Téged is elvárnak.

– Mikor?

– Maholnap. Azt kérik, indulj tüstént!

– Induljak tüstént?

– Hát.

Mikor a díszes ruhás követek látták, hogy a két tarján és a kicsit odébb szállásoló megyer század minden lövője és málhása készülődik, izgatottan magyarázni kezdtek valamit a melléjük adott kísérőnek. Az megfelelt nekik az erdőlakó szlávok nyelvén, azonban valami gond lehetett a válasszal, mert a két nyémec meg a morva addig erősködött, hogy végül Kadocsa elé vitték őket.

– Mi az? – horkant rájuk Kadocsa.

Előtte állva már nem heveskedtek annyira.

– Azt mondják, ne menjen minden hun, csak a vajda.

– Hun?

– Így hívnak minket. Hungrik.

Ezzel máris kedvesebbé váltak Kadocsa előtt.

– Vajda megy – mondta az idegeneknek. Mutatta is, merre. Majd az útra készülődő, fegyverövet igazgató, lovakra forduló embereire mutatott. – Lövők meg jönnek vele.

Erre megint magyarázni kezdtek.

– Azt mondják, az ő vajdájuk csak téged hívott.

Kadocsa legyintett.

– Mondd meg nekik, ha nem akarnak a századokkal jönni, maradjanak itt nyugodtan. Mi nyergelünk és fordulunk.

A két tarján és egy megyer század hamarosan arra léptetett, amerre jött. Az idefelé feldúlt falvak kihűlt üszökkel és vadállatoktól megtépett holtakkal fogadták őket.

Karlomann könnyű szövetből állíttatott sátrat magának a kopasz domb tetején. Zászlójelek lobogtak mellette és a szél ki-be járt rajta. Serege a domb körül táborozott. Úgy tűnt, igen kényelmesen vannak, és jó ideje itt ülnek, még több ideig itt is fognak. Csak a magyar századok törtek előre szakadatlanul, az őket felfogadó nyémecek gyalogszerrel, ráérősen vonultak előre a feldúlt vidéken. Talán a megkerült erősségeket vívták ennyi ideig, gondolta Kadocsa. Talán meg akarták várni, hogy a magyarok kivéreztessék egymást az ellenségeikkel.

Mikor a három század szép rendben léptetve felbukkant a tábor mellett, a nyémecek úgy felbolydultak, mintha méhraj csapott volna le rájuk. Lándzsát ragadtak, lovasaik kopját szorongatva húzódtak a vezérük dombja alá. Még a karófalon nyitott kapukat is gyorsan betették.

Kadocsa egyből Karlomann elé akart lovagolni, de nem engedték át, csak a sápadtan mellettük léptető díszes ruhás kísérőket. Azokat elnyelte a hadi tábor, és vissza sem adta őket. Az élen járó tizedek kis ideig farkasszemet néztek a tábor szélét védő nyémec lándzsásokkal, majd Kadocsa intésére a százfők hátrébb rendeltek mindenkit. Jobb híján az egyik kis liget mellé húzódtak és fél szemüket mindig a nyémeceken tartva megpihentek. A százfők ugyanúgy őröket állítottak, mintha magukban lennének és az idegenekkel átellenes oldalra még néhány pár fürkészt is kiküldtek.

– Mit gondolnak magukról? – füstölgött Szabolcs, mikor Kadocsa maga mellé intette a három százfőt egy gyors tanácskozásra.

– Túl sokat – morogta Forkos.

– Idehívnak minket és utána várakoztatnak? – nézett a dombon álló sátor felé Décső.

Kadocsa hallgatott. Csak őt hívták ide, nem az egész magyar hadat, talán megrettentek tőlük, hiába vannak vagy kétszer többen, mint ők. Talán a morvák is itt táboroznak valahol. Talán azért várakoztatják, amiért a hétmagyarok vezérei is megvárakoztatják az alájuk tartozó vagy gyengébb nemzetséggel bíró főket.

Talán készülnek valamire.

– Akármit mond – szólalt meg végül, elhallgattatva a százfői méltatlankodását. – Akármit, kelet felé fordítjuk a lovakat.

Látta rajtuk a helyeslést. Messzire törtek előre. Nap atya és a magukkal hozott tűzben lakó ősi szellemek mind ez idáig kegyesek voltak hozzájuk, alig veszítettek lövőt, lovat. A zsákmány annyi, alig bírják. Talán még pár rabot, rabnőt elragadhatnak hazafelé, mikor átkelnek a délnek forduló Donav nagy folyón.

– Nagyon ne üljetek meg itt a réten – mondta még Kadocsa.

– Ő fia neki, Arnulf – mondta a barnás, földig érő kaftánnak tetsző, durva anyagból szőtt ruhába öltözött férfi, aki Karlomann balján állt, és nem tudott az ember szemébe nézni. Arcát simára borotválták, fejére pilist nyírtak. Kadocsa ismerte őket: az aranyedényekkel és egyéb kincsekkel megrakott, szentnek mondott helyeikről sokat kihajtottak az elmúlt hetekben. Amelyik olyan ostoba volt, hogy szembeszállt velük, azt levágták. A megnyírt fejűek Krisztoszt tisztelték, mint a rómaiak a puszták alatti tenger partján. De Krisztosz kevésbé tisztelhette őket, mert hagyta, hogy feldúlják a szentnek mondott helyeiket, ahol kőfalak közé zárták a fára szögezett faragott mását, és aranykincseket gyűjtöttek neki. A lövők eleinte félve kerülték az ilyesmit, tartva a helyi szellemek haragjától, de mikor a mohóbbak megtömték a zsákjaikat a szent helyek dolgaival és semmiféle rontás nem érte őket, hamar elmúlt a félelmük.

Nem az első megnyírt fejű férfi volt, aki egyaránt beszélte a nyémecek és a morvák nyelvét, így az erdőlakók nyelvét is valamennyire. Segített megérteni az idegen vezérek szavát.

A Karlomann jobbján álló fiú álla nem pelyhedzett, talán tíz tavaszt sem látott. Színes, drága ruhát adtak rá, az oldalára apró kardot kötöttek. Amilyen haszontalan kis fegyver volt, olyan szépen munkálták meg. Pici, sötét szemében gőg ült. Kadocsa ránézett az apró emberre, és az apró ember szinte lenézett rá, fintorát alig rejtve.

A tarján vezér felhúzta a szemöldökét.

– Ő unokaöccse Ratiszlávnak, neve Szvatopluk – folytatta a megnyírt fejű. A morva vezér is ott állt Karlomann mellett, fél lépéssel hátrébb, és csak a gyermek Arnulf után sorolták. Hát nem csak minket néznek ilyen kevésnek, állapította meg Kadocsa. Idefelé lovagolva átvágtak a morvák úrságán is. Azt mondták róla, nagy úrság, hegyektől hegyekig nyúlik, sok dús füvű mező, sűrű erdő és halban gazdag víz van benne. A benne élők vonásai hasonlítottak az erdőlakókéra, ahogy a nyelvük is, de sok dologban a nyémeceket utánozták. Katonáik inkább gyalog jártak, bár nem kevés lovast is adtak Kadocsa három százada mellé, ahogy átkísérték őket az úrságukon. Megnézték őket alaposan, és egyik lövő sem kételkedett benne, hogy elbírnának velük, ha arra kerülne sor.

Ahogy elbírnának a nyémecekkel is, hiába van annyi erős, nagy vasfegyverük és bíznak a vértpajzsaikban. Még lovon is lassúak, és a tizedek körbetáncolnák, szétszakítanák őket, majd egyenként felkoncolnák mindet. Ahogy megtették azokkal a nyémecekkel, akik ellen felfogadták őket, hogy támogassák Karlomann lázadását saját atyja ellen.

Elfajzott egy népség ez a nyémec, gondolta Kadocsa.

A morva vezér mondott valamit. Karlomann felelt rá. Mintha kicsit össze is vitatkoztak volna. A Szvatopluknak nevezett másik morva magasabb, vállasabb férfiként állt nagybátyja mellett, vonásai kemények, dacosak, mellén Krisztosz jele. Ahogy Kadocsát az idegen vezérek elé kísérték, a dombon túl egy másik hadi tábort látott, az lehetett a morváké. Fontos tanácskozásra jöhettek hát össze, talán a most elragadott falvakon és földeken akartak osztozkodni. Kadocsa egyre kelletlenebbül érezte magát. A szövetsátorban nem érzett lelket. Tüzet nem gyújtottak benne, hellyel, itallal nem kínálták. Szinte utálkoztak, hogy be kellett ide engedniük. Atyjától kapott szablyáját oda kellett adnia a sátrat őrző lándzsásoknak, idebent mégis mindenki fegyvert viselt.

A két vezér végül valami egyességre juthatott, mert a megnyírt fejű bólintott és Kadocsához fordult.

– Azt mondják, vityéz nép vagytok ti, ugrik.

– Azok vagyunk – hagyta rá Kadocsa.

– Részt vettetek győzésben, most hazamentek békében.

Kadocsa bólintott.

– König Karlomann kíván jókat vajdádnak és akarja, barátság maradjon. Ratiszláv vajda kíván jókat vajdádnak és akarja, barátság maradjon.

– Elviszem az üzeneteteket hozzá – ígérte Kadocsa. Nem szerette a szavak felesleges szaporítását.

– Ratiszláv vajda kéri, térjetek haza más úton. Ad mellétek kísérőt hozzá. Kísérő megmutatja, hol kelhettek Dunav át.

Kadocsa újra felvonta a szemöldökét. Más úton? Talán azt gondolják, túl sokat láttak az úrságukból? Idefelé a legegyenesebb úton hozták őket, hogy hamar odaérjenek a harcba. A megnyírt fejű férfi továbbra sem nézett a szemébe, és Kadocsa legszívesebben megrázta volna a grabancánál fogva érte. Álnok ember kerüli csak a tekintetet.

– Menés! – mutatott a sátor ajtaja felé a barna ruhás férfi. Karlomann is kiáltott valamit, mire a lándzsás őrök elhúzták az ajtót fedő kék-fehér szövetlapot.

Kadocsa egy ideig követte a melléjük adott morva fő szavát és a zsákmánnyal megrakott századokat a lassan poroszkáló vezetőik mögött léptette.

Kőből rakott úton jártak, ami a nagy folyót követte. A kőlapok egykor simák lehettek, de már megrepedeztek, felporlottak, füvek kapaszkodtak közéjük. A morvák Dunavnak nevezték a folyót. A partján emelkedő halmokon kőből rakott, szögletes házak sorakoztak épp annyira egymástól, hogy látható legyen egyik a másikból. A legtöbb üresen állt, némelyiket fegyveresek őrizték, akik a magyar századokat látva gyorsan bezárkóztak és füstjeleket adtak. Kadocsa odaugratott az egyik üresen álló házhoz. Látta rajta, hogy erős alapot vetettek neki és régebben talán fából ácsolhattak rá magasabb részeket.

– A rómaiak tornyai – magyarázta neki a morva fő. – Igen ősiek.

A kőből rakott út felsebezte a lovak patáit, csüdjét. A hátul haladók tele pofára nyelték a felvert port. A morvákat hiába noszogatták, ha meg is indultak kicsit sebesebben, hamar kifáradtak és ellankadtak lovaik, lovasaik egyaránt; nem voltak hosszú utakhoz hozzászokva.

A tízfők morogtak, majd már a százfők is morogtak. Ráadásul egyre gyakrabban csüngtek füstjelek körülöttük, mögöttük, mellettük. Ha szálláshoz értek, az üresen várta őket, pedig szövetségesként jártak erre.

De legalább minden reggel a kelő Nap atya fénye felé indultak.

– Ha még egy napot így kell vonszolnom magam, a fokosommal nógatom meg őket – közölte Décső egyik este. Apró tüzet élesztettek a magukkal hozott parázsból, és kis bort, kis kenyeret vetettek az ébredéstől kába ősi lelkeknek belé.

– Talán szándékkal késleltetnek – jegyezte meg Forkos is. – Látták, mennyit zsákmányoltunk, eltennék maguknak. Minket meg a halaknak adnának.

– Nincs ahhoz merszük – csóválta a fejét Décső. – Nincs.

Kadocsa a melléjük húzódott Szabolcsra nézett. Megyer immár szorosan együtt járt a két tarján századdal, bár külön tüzeket gyújtott. Az itt pislákoló tűz ősi lelkei nem is ismerték meg először a melléjük telepedő Szabolcsot, nyugtalan pattogásuk csak akkor hallgatott el, mikor a megyer százfő tiszteletet adott nekik és egy kis száraz ágat adott közéjük.

– Te mit mondasz? – fordult felé Kadocsa.

Szabolcs hallgatott sokáig, hogy súlyt adjon a szavának.

– Én azt mondom – szólalt meg végül –, hogy amiért jöttünk, elvégeztük. Amit ígértek, odaadták. Ahova menni akarunk, odatalálunk. Mi dolgunk ezekkel a morvákkal, akik a lovat sem ülik meg rendesen?

A két tarján százfő bólintott a szavára.

– Álmos nagyúr azzal bocsátott el – vette át a szót Kadocsa –, hogy nézzük meg jól a hegyeken túli, erdőntúli napnyugati úrságot. Így csak azt látjuk, amit meg akarnak mutatni.

– Hát? – húzta fel a szemöldökét Forkos.

– Holnap megugrunk – jelentette ki Kadocsa.

Nyémecektől ragadott bort vettek maguk elé és az ősök lelkeivel együtt örvendtek a kigyúló csillagok alatt.

– Nem térhetek én még vissza – sápadt el a morva fő. – Azt mondták, kísérjem át az ungrikat egészen a síkvidékig a Dunav fordulóján túl.

– Odatalálunk magunk is – húzta mosolyra a száját Kadocsa, ami inkább vicsorra fordult; látta is a morva szemén a félelmet. – Csak hátráltattok minket. Térj vissza!

– Nye! – préselte ki magából dacosan a morva fő.

– Hát akkor nye – vont vállat Kadocsa, és lovaglóbotjával intett az útra készen álló századoknak. – Rajta!

A kicsit előrébb álló fürkészek nagyot kurjantva nekirugaszkodtak és ügetésbe ugrasztották a lovaikat. Egy század, egy had körül mindig figyelő lövők párjai figyeltek elöl járva, oldalt kerülve, a hátul haladó málhát óva. Majd a zöm is meglódult, Décső századával az élen. A morva fő a szürke, porladó út közepén állt, ahol Kadocsa hagyta, rövid lándzsát és kifent baltát hordó néhány kísérője mögötte. Décső első tizede rájuk sem nézett, csak léptetett feléjük, egyedül a morvák tekintgettek mind nyugtalanabbul a főjükre. Mikor a tarján tízfő kezébe kapta a fokosát és megforgatta, hogy a nyelével csapja félre az útjában álló lovast, a morvák végre megmozdultak és az út szélére oldalaztak; lovaik nyugtalanul horkantottak hozzá. Ott is maradtak: komor arccal figyelték, ahogy a három magyar század egyre gyorsuló léptekkel elvonul mellettük. Néhány lövő nevetett rajtuk, a legtöbb rájuk sem nézett.

Szabadon futhattak végül, a maguk útját járva. Kicsit elfordultak napkelettől, hogy több földet járhassanak be és fürkészeket ugrasztottak messzebbre, túl azon, hogy a vonuló had útját vigyázzák. Kadocsa erős szóval figyelmeztette őket, hogy ne törjenek fegyverrel senkire, az erősségeket kerüljék, fegyveresek elől térjenek ki, és csak akkor húzzanak rájuk íjat vagy emeljenek fokost, ha meg kell védeniük magukat. Lombos ágakból raktak jelzőtüzeket, égnek törő füstoszlopokkal jelezve, merre járnak.

Kadocsa szívesen nekirugaszkodott volna, de immár egy had vezéreként nem tehette meg. Nem atyja, Hülek nagyfő vagy Ügyek vezér oldalán lovagolt, mint annak idején, nem is Álmos unokafivére mellett tört napnyugat felé béradót szedni vagy került délre, kereskedni a lapos tekintetű rómaiakkal. Három század életét tették a kezébe, mikor útnak indították, és minden életről számot kell adnia.

És olyat vinni haza, ami talán a zsákmánynál is értékesebb.

Szabadon futhattak végül, a régi rómaiak porladó, szürke útjait járva, vagy később lovaiknak kedvezve az erdőkbe vágott csapásokon vagy dombok, mezők kitaposott ösvényein. Sokfelé láttak köves romokat, néha igen nagyokat. Sokfelé terült szét a víz a laposokban, tele hallal és madárral. Megművelt földeket is láttak, mellettük boronaházakat, földbe vájt kunyhókat, s néha a magukéhoz hasonló nemezházakat. A közeledtükre elfutott mindenki: hírük előttük járt. Ellenük állni nem akart senki.

A visszatérő fürkészek viszont nemegyszer arról beszéltek, hogy be-belovagolva egy-egy tisztáson épült vagy domb aljába húzódott szállásra étellel és itallal fogadták őket, némelyik családfőnek még a szavát is értették.

– Nézd! Neked küldték ajándékul – mutatta az egyik visszatérő tízfő. Rézből formált éket hozott, amit kaftánra, bőrvértre lehet felvarrni, kanyargó ágai mintha Nap atya arcát mutatták volna. Kadocsa átvette az éket és a fény felé fordította.

– Ki küldte?

– Egy fő egy szállásról, ott a dombokon túl, fél napra talán. Azt mondta, az ő őseik is íjat feszítettek, amíg le nem győzték őket a frankok.

– Frankok – bólintott Kadocsa. Hallotta már, hogy a nyémecek így is nevezik magukat. Annyi nevük volt, talán maguk sem tudták, melyik az igazi.

– Adtál cserébe valamit? – kérdezte a tízfőt.

– Egy kést, aminek ideát faragtam nyelet.

Kadocsa bólintott. A lövői akkor is tudják az illendőséget, ha nincs rajtuk a szeme. Ahogy tüzet is dobtak volna a szállásra, ha azt parancsolja nekik.

– Sok szavukat felismertem a puszta szavaiból – mondta még a tízfő.

Elszakadtak a nagy folyótól, és a régi utak, új csapások, kisebb vízfolyások irányát követve mélyre hatoltak a napnyugati úrság erdeibe, dombjai közé. A nagyobb szállásokat kikerülték, a kisebbeknek is békét hagytak. Volt, hogy estére a tüzük mellé fogadtak egy-egy helybéli nemzetségfőt, és úgy-ahogy megértették egymást. Íj húrját pengetve énekeket mondtak a puszta dolgairól, régi és új énekeket a törzsek vándorlásáról, a bolgárokkal, besenyőkkel vívott harcokról, a kazár kagánbég legyőzéséről, vagy Álmos vezér napnyugati útjáról és azokról a földekről, amiket azóta foglaltak el és kezdtek rajuk szállásolni.

Az erdők völgyeiben megbúvó avar szállások fői úgy hallgatták ezeket az énekeket, mintha értették volna: ha sok szó ismeretlenül is csengett a fülükben, az énekmondó érzései átadták, aminek híja volt.

Néhány avar fiú beállt az egyik tarján lövői közé. Nem ülték meg a lovat annyira, hogy odakint a pusztán bevették volna őket, de Kadocsa szeme intésére engedtek nekik. Álmos nagyúr mindent tudni akar a napnyugati úrságról, hát visznek neki nyelvet. Valahogy pár leány a legényesebb lövők vezeték lovára került; nem hadban jártak, lett hely nekik.

Mikor az úrság belső részeit bejárták, újra napkelet felé fordították a lovaikat, és néhány elhagyott, felégetett tisztásokkal körbevett erdőlakó szállást megkerülve újra a délnek forduló Dunav partjára értek, a régi, szürke köves útra indított fürkészek hírekkel tértek vissza.

– Kocsin utaznak és morva kopjások lovagolnak mellettük – mondta a visszatért tízfő.

– Azt mondják, fontos út ez – vonta meg a vállát Kadocsa. – Járják sokan. Ezért ugrattál vissza ilyen hirtelen? Tán olyan sokan vannak?

– Csak egytizednyi.

– Tán nektek akartak menni?

– Szorították a kopjájukat erősen, de nem volt ahhoz merszük.

– Akkor mi dolgom velük?

– Akit kísérnek, úgy öltözik, mint egy római. Valami szent emberük lehet, óvják erősen.

Kadocsa bólintott.

– Értem hát. Valóban jól tetted, hogy visszatértél. Hagytál mellettük valakit?

– A másik fürkészpárt odarendeltem, hogy figyeljék őket.

Kadocsa maga mellé intette az őt vigyázó tized főjét, és kurta parancsokat osztogatott. Még két tized fordult gyorsan melléjük, ahogy fegyverre tudtak kapni. A századok vonulása megakadt, és a százfők tudni akarták, mi történik.

– Kifürkésztek valamit az úton, dél felé – mondta nekik Kadocsa. – Kísérettel megnézem őket. Vonuljatok tovább és estére álljatok meg egy alkalmas helyen a folyónál.

– Megyek veled – mondta Szabolcs.

Kadocsa kelletlenül ráhagyta: két megyer tized is kivált a menetből a százfőjükkel együtt. Egy kisebb hadra való lövő rúgta már a töredezett út szürke porát.

A római szent embert arrafelé találták, amerre a fürkészeket vezető tízfő mondta. Talán úgy megrettentek az őket korábban körbelovagló pár lövőtől, hogy moccanni sem mertek sokáig. Most, mikor öttizednyi bukkant fel belőlük velük szemben, riadtan fegyverhez kaptak és körbevették a kocsit, amire szürke ponyvát húztak az eső, a nap ellen. Kadocsa szeme villanására a tizedek meglódultak és nagy rikoltozással, hujjogatással megrohanták az utazókat. Szinte az utolsó pillanatban fordultak ki, hogy innen is, onnan is kerüljék az út közepén ragadt kopjásokat, akik a szekér mellé húzódva védték a hátukat. Némelyik jobbra, balra kapdosta a fejét, figyelve, merre futhatna el, de a körbe-körbelovagló tizedek teljesen bezárták őket.

Amikor Kadocsa és a jobbjára sorolt Szabolcs közelebb léptettek, a szekér ponyvája szétnyílt, és egy szakállas, szigorú tekintetű férfi emelkedett fel a fegyveres kísérők mögött. Valóban római módra öltözött, sötét bőre, szeme, göndör haja egyaránt azt mutatta, hogy a déli tenger mellől származhatott. A tekintete nem hasonlított azokra a lapos, alattomos római tekintetekre, amiket Kadocsa látott a rómaiak városaiban járva, először még Álmos oldalán lovagolva. Ez a római nyíltan a közeledő magyarokra nézett, és felismerte, ki a vezetőjük. Bátran rájuk nézett, szemében félelemnek nyoma sem volt. Annál inkább a kísérőiben; azok megrettentek a szent ember helyett is.

Kadocsa felemelte a lovaglóbotját. Az utazókat kerülő tizedek lépésbe váltottak, majd megálltak. A legtöbb lövő az íját sem vette elő, fokosa a fegyverövén lógott; nem harcba küldték őket.

A szent ember haja és szakálla kezdett őszbe fordulni, azonban ereje még nem hagyta el: lemászott a kocsi oldalán és megindult volna Kadocsa felé, mire a kísérői visszahúzták. A magyarok némán figyelték, ahogy a morvának tűnő lándzsások és a szekérről előkerült, rómainak tűnő sisakos férfi hevesen magyaráz a szent embernek, de az csak a fejét rázza és az őket körülvevő magyarok felé mutogat. Néha hozzáértek félve, esetlenül, mintha vissza akarták volna húzni, de elég volt a szürke szakállas férfi szemének villanása ahhoz, hogy levegyék róla a kezüket.

Olyan volt a szavaik dallama, mint az erdőlakókénak; Kadocsa mintha ki-kivett volna belőle valamit.

– Gyere! – szólt végül oda Szabolcsnak.

Ahogy lassan megindultak az utazók felé, azok hallgatásba dermedtek. Hiába voltak felfegyverkezve, eszükbe sem jutott kopjához, kardhoz kapni. Kadocsa nem foglalkozott velük. Látta sokszor, hogyan olvad meg erősnek tűnő férfiak szíve is akkor, mikor a halál közel kerül hozzájuk, most sem látott mást. Egyedül a római ruhát viselő ősz férfit figyelte. Római ruha? Álmos erősen a szívére helyezte, járjon nyitott szemmel, nyitott füllel és okosan a napnyugati földeken, amikről azt beszélték, egykor Atilla nagykirály szállásai voltak. Kadocsa szintén egy ősapja nevét viselte, akiről azt énekelték a tüzek mellett, hogy a hunok úrságának széthullta után a pusztákra menekült és ott alapított nemzetséget. Talán épp ezért küldte őt Álmos ide. Talán ősei lelkei itt bújnak meg valahol körülötte, és felismerik, vérük tért vissza.

Talán nem. Idegen földeken a szellemek és lelkek is idegenek.

Végül megálltak egymás előtt. Egy római ruhát viselő, fegyvertelen, harcot talán soha nem látott ősz gyalogember és két ereje teljében, lovát büszkén megülő, hadra kész magyar fő: tarján és megyer nemes véréből. Az öreg felvetette a fejét és állta Kadocsa tekintetét. A tarján fő nem öltözött díszesebben Szabolcsnál, sem idősebb, sem erősebb alkatú nem volt, a szent ember mégis tudta, hogy melyikük a másik vezére most.

– Te is! – szólt oda Kadocsa Szabolcsnak, ahogy lecsúszott a lova nyergéből, hogy ő is gyalogszerrel álljon meg az öreg előtt. Szabolcs kicsit értetlenkedett, aztán végül engedett. A hátrébb vigyázó testőreik csodálkozva figyelték őket.

Az ősz utazó lassan felemelte a jobbját és valami tudományos jelet rótt vele a levegőbe Kadocsára nézve, a rómaiak nyelvén mormolva valamit hozzá. Majd ugyanezt megismételte Szabolcs felé fordulva. A megyer százfő a nyakában lógó rontásűző agancsfaragás felé kapott.

– Áldás jele ez – nyugtatta meg Kadocsa. – Láttam már.

– Isten békéje legyen veletek! – szólalt meg az öreg az erdőlakók nyelvén. Figyelte a magyarokat, értik-e, mit mond.

– Áldás – felelte Kadocsa.

Az öreg vonásai megenyhültek.

– A nevem Methodiosz, Isten nevében megyek Ratiszláv fejedelemhez Isten népét vigyázni.

Kadocsa a hátrébb álló morvákra nézett. Még nem engedett fel bennük a félsz.

– Én Kadocsa vagyok, Hülek nagyfő fia, ennek a hadnak a vezére. Az én vezérem Álmos vajda.

– Ismered Krisztosz nevét? – kérdezte Methodiosz.

– Ismerem – bólintott Kadocsa. – Gyere a tüzem mellé!

Együtt ettek és ittak a rómaival, néha értették egymást, néha nem. Megtudták tőle, hogy testvére szintén a szent emberek hosszú köpenyét viseli, és járt már a kazár kagánoknál is, ahova lövők kísérték el, talán Levedi megyerjei közül. Ő maga pedig a morvákhoz megy, hogy Isten dolgaira tanítsa őket és mindenféle tudományos dolgokra. Végül megölelték és római módra csókkal köszöntötték egymást. Kadocsa a saját vezéri részéből előhozatott két, kövekkel kirakott aranykeresztet és egy ezüstkelyhet, amit valamelyik feldúlt nyémec szent kőházból ragadtak el. Methodiosz arca szürkébe fordult egy szempillantásnyi időre, mikor átvette az ajándékait.

Végül egy nagy sziget csücskénél átúsztattak a Dunavon és maguk mögött hagyták a morvák úrságait, még inkább a nyémeceket. Az erdők megritkultak, a föld vízzel nehezedett meg, a lovak patái homokot fordítottak ki a hátakon átkeltve. Kevés nép lakta ezeket a részeket, halászok, pákászok, talán uruk sem volt. Mikor egyszerű szállásaik felé közeledtek a három század előtt járó fürkészek, a nádasok övezte ingoványba menekültek előlük, ahova lövő csak vesztére követhette őket. Nem keltek fegyverre velük, csupán egyszer, mikor valami gyenge íjból rájuk lőttek és megsebesítettek egy málhás lovat. Szabolcs százada nekiugrott a legközelebbi kiürített szállásnak és porig égette.

Nem bánták, mikor végre átvágtak a vízjárta részeken és elérték a kisebb folyót, amit Tiszának mondtak a hozzájuk csapódott avarok. Nem úsztattak át rajta, hanem nagyokat kerülve, lapályokon, vízben álló erdőkben esetlenkedve követték. Végül a folyó napkelet felé fordult és szélesebb mezők övezték a vonuló had útját. Jobbjukon néha mintha tenger húzódott volna az ég aljáig, baljukon hegyek szöktek a magasba egyetlen nekirugaszkodással, rajtuk erdő ült. Néha láttak valami füstöt lengedezni, régi szállások nyomát vagy ember is járta csapásokat a hátakra húzódó nádasokban, bokrosokban, bár mintha senki úrsága nem lett volna a föld, hiába volt gazdag halban, vízben, fában és kövér rétekben.

Majd mikor felsejlettek az üvegnek tetsző hegyek napkelet felé, összetalálkoztak végre az ideát szállásoló megyer nemzetségek fürkészeivel.

Mielőtt bevonultak volna a dombok ölelésébe búvó szállásra, Kadocsa maga mellé intette a két tarján százfőt és a málhások számadóját. Szabolcs megyer százada léptett már az élen. Siettek a véreik felé, akik múlt ősszel keltek át a hegyeken, hogy megvessék a lábukat ideát, az úr nélküli gazdag földek kapujában.

– Figyeljetek a szavamra! – húzta őket közelebb magához. A lovaik szinte egymáshoz értek, kíváncsian horkantva dörzsölték egymásnak a fejeiket.

A kazár kagánbéggel való véres csata után a hétmagyarok egyességet kötöttek a kazárokkal, és az új tavasszal elvonultak a kagán határai mellől, hogy megszállták a napnyugatra elterülő pusztákat a kis Donon túl. A kazárok mellett szállásoló megyer és tarján indult meg először, kicsit később a besenyő végeket vigyázó kürtgyarmat. A többi törzs kiterjesztette a legelőit napnyugat felé, és a két nagy törzs helyén maradt kazár gyepűből is magukénak kanyarították, amit sikerült. Megnövekedtek, de helyükön maradtak: nyájaikat, méneseiket széthúzva nyitottak utat az átvonuló törzsek nemzetségeinek és jószágainak. Álmos vezér tarjánjai és Előd vezér megyerjei viszont teljesen új pusztákat vontak uralmuk alá, és készek lettek volna tovább is mozdulni, de sok alájuk tartozó nemzetségfő és a többi törzs fői főleg inkább az új földeken akarták megvetni a lábukat, kijelölni és megerősíteni a gyepűket, elosztani a legelőket, ligeteket, téli és nyári szállásokat, feltörni a földet és magot vetni belé, majd megvárni az aratást. A kazárokkal vívott háborúban sok lövő vére feltüzelődött. Kisebb hadakat, akár egész századokat szervezve éjszaknak és délnek ugrattak, zsákmányt szerezve, rabokat ragadva magukkal, és megismertetve a magyar fegyverek erejét a világ négy szeglete felé mindenhol. Hamarosan idegen úrságok követei keresték egy-egy erősebb nemzetségfő és vezér kegyeit, hogy jó pénzért és zsákmányért magyar lövőket tudhassanak az oldalukon ellenségeikkel szembeszállva.

A puszta napnyugati oldalán emelkedő hegyeken átmerészkedő megyer nemzetségeket így találta meg a lázadó nyémec Karlomann követe, és így került a három század messzebbre a nyugvó Nap atya vörös arcát követve.

– Figyeljetek a szavamra – mérte végig Décsőt és Forkost és a málhásokat vezető számadót. – Sok zsákmányt hoztunk.

– Sokat.

– Megyer is sokat ragadott?

– Talán többet is – mondta a számadó. – Nem mutatták meg nekem mind. Viszont láttam pár rovást, mikor cseréltünk, hogy ne húzza őket annyi nehéz edény.

– Elődnek mégis gazdag részt adunk – közölte Kadocsa. – Azt mondják a fürkészek, itt szállásol még mindig. Talán minket vár.

– Talán a maga útját járja – mormolta Forkos.

– Talán azt – hagyta rá Kadocsa. – De neki is Álmos a vezére, és Álmos rendelt minket a napnyugatra induló hadba, pedig egyedül megyert akarták hívni a nyémecek. Álmos rám bízta, hogy gazdagon ajándékozzam meg Előd vezért.

– Tarján részéből?

– Tarján részéből.

Látta, hogy a társai vonásai megkeményednek.

– A lövők megküzdöttek a zsákmányért – jegyezte meg Décső.

– Derekasan – bólintott Kadocsa. – De a lövő zsákmányából rész illeti a főit, fel egészen a vezérééig.

– Tarján vezérééig – tette hozzá Décső.

– Úgy van – mondta Forkos.

– Mégis adunk részt Elődnek – mondta Kadocsa. Nem emelte meg a hangját, de szavai úgy sem lehettek erősebbek. – Álmos rendelése. Különíts el szép dolgokat Álmos jussából és az én jussomból: az ő szava erős, az ő jussa kevesebb.

A számadó bólintott.

– Mennyit?

Kadocsa felemelte a tenyerét, öt nyitott ujját.

– Ez az egész.

Három ujját becsukta és a maradék kettővel előre bökött.

– Ez Elődé.

Látta, hogy Forkos és Décső szeme elkerekedik.

– Álmos rendelése – fordult feléjük. – Ha kérdésetek van, hazatérve kérdezzetek.

– És a te jussod is – mondta Forkos.

– Álmos az én vérem. Inkább legyen az én jussom kisebb, mint az övé annyira. Emlékezzetek rá, milyen bőven adott mindig az övéből. Emlékezzetek rá, mekkora zsákmánnyal tértünk haza a századdal, mikor utoljára gyűjtöttünk béradót a kagánoknak! Nektek is jutott bőven. Nap atya pedig Álmos felé fordította az arcát, és bőséggel kipótolta azt, amit szétosztott köztünk. Ha Előd vezérnek részt akar adni, oka van rá, és ha én ebbe részt akarok adni, okom van rá.

Forkos összeszorította a száját.

– Vegyél az én részemből is hozzá – mondta Décső a számadónak.

Végül Forkos bólintott.

Felállnak hadnak rendjében, felállnak hétmagyar lövők

Átjön a nagy Donon két kagánok követe,

Két kagánok követe jön nagy erős üzenettel,

Erős üzenetet mondja hétmagyar lövőknek!

Megyer tüzei mellett ültek, a tüzekben megyer ősi lelkeivel, akik Álmos vezérnek és Madjarkának, Levedi szent vezér lányának egybekelése óta tarján ősi lelkei is. A pusztáról hozták őket magukkal, oda a nagy Donon és az Etil nagy folyón túlról hozták őket magukkal, oda a víztelen sivatagon és hegyek lábainál égbe törő erdőkből hozták őket magukkal. Olyan ősiek voltak, hogy talán a tetejetlen fát is látták ezek a lelkek, és a végtelen vizet, aminek aljából Nap atya szolgája felhozta a földet, és az világgá lett. Immár pedig ezeket a tűzben vonagló ősi lelkeket áthozták a messziről üvegnek tetsző hegyeken is, a hegyekből kitörő folyók mellé, és ahol erőre kaptak, ott volt megyer otthona.

Megyer tüzei mellett ültek, kövön ropogóssá sült kenyeret ettek, leves ételt kanalaztak és nyémecektől elragadott bort ittak hozzá. Nem maradt sok belőle, de azt jó szívvel megosztották egymással. A tüzek mellett íjak húrját pengették az énekmondók, régi és új énekeket mondva. A visszatért századok lövői alig pihentek meg, egy tarján legény már a napnyugati úrságba vezetett hadról mondott éneket, Kadocsa és Szabolcs lövőinek bátor tetteiről, a lángba borított nyémec falvakról és az aranyosan csillogó dús zsákmányról, amit magukkal hoztak. Az ideát szállásoló megyer nemzetség apraja-nagyja csillogó szemmel hallgatta a kalandokat. A megénekelt lövők nemegyszer odakiáltva erősítették meg a lüktető szavakat, vagy akár vitára keltek, maguk is felajzott íjat fektetve az ölükbe és mondva a maguk részét.

Majd mikor a sok új énekkel elteltek és a régi, ismert történetekre vágytak, helyi énekmondók fordultak a tűz mellé és megelevenítették az ősi dolgokat.

Most éppen a nagy háborút, amit a kazárokkal vívtak, és amiben sokan ott forgolódtak a hallgatók közül.

Kadocsa emlékezett jól a véres küzdelemre, a horhosok közé szorult századokra, a kagánbég aranyos vértruhába bújt halhatatlanjaira, akik mégis meghaltak aznap. És emlékezett arra is, hogy tarján lövői véreztek, míg Előd vezér megyerjei nem akartak megérkezni, majd mikor megérkeztek, Álmos hátravonta a megtépett századokat, hogy megyer is kiontsa azt a vért magából, amit ki kellett ontania.

Így ültek egymás mellett, hallgatva az éneket, árnyéklelkükkel az üveges hegyeken túl járva, a folyókon, a kis Donon túl járva, a nagy Don kanyarulatában, csata fémes ízével a nyelvükön.

Mondja erős szóval Álmos vezér, fia hős Ügyeknek:

Nem vagyunk mi kagánok népe, nem köt eskü szava,

Kabarok három törzse sem tietek immár,

Hétmagyar és három kabar, egy vér vagyunk immár,

Ha nem engedtek nekünk élést nyugalomban,

Fegyverrel felelünk meg erős üzenetedre,

Fegyverrel felelünk meg minden erős szavatokra!

– Huj! Huj! – kiáltottak fel többen, fokosukat a magasba lökve, hogy a tüzek vörös fénye vérként csillanjon a kifent éleken.

– Huj! Rá! – kiáltotta tarján és megyer egy hangon.

– Huj! Huj!

Az énekmondóval együtt mentek csatába, aki ott volt, ugyanúgy, mint aki csak süldő legényke volt akkor anyja kaftánja mellett, bottal esetlenkedve.

– Hajrá!

Kadocsa óvatosan Előd vezér arcát fürkészte. Nem a vezér nemzetsége kelt át a hegyeken, immár egy telet átszállásolva ezeken a földeken, de az olvadáskor Előd is követte őket kíséretével. Ő tudja, mi a szándéka ezzel. Talán Álmos sejti, azért adott neki annyival nagyobb részt, mint ami járt volna neki. Ki tudja megérteni a vezérek útjait? Kadocsa emlékezett, hogy tarján tüzei mellett másként mondják ezt az éneket: „Nem vagyunk mi Levedi vezér népe, nem köt eskü szava!” Megyer nemzetségei a szent vezérnek hívott Levedi népe voltak, és Levedi vezérnek halála után utószülöttje jött a világra, aki ugyanúgy hordozta a csodafiú szarvas erejét, mint atyja. Ekkor már új vezére volt megyernek, Előd, aki Szabolccsal, harcossá érett fiával lovagolt a kagánbég hada ellen.

– Láttad Kurszánt, mielőtt útnak indultál a századokkal? – kérdezte Előd Kadocsától, mikor az énekmondó kimerülten elhallgatott kis időre, csak az íjak húrjának pengése, a lábak dobogása és a fokosok nyelének csattogása adta tovább a horhosokban dúló csata lüktetését.

– Láttam – bólintott Kadocsa.

Levedit maguknál tartották és elveszejtették a kazárok, ám formálódó magja ott maradt fiatal asszonya méhében, asszonyáéban, aki Előd lányaként lett a szent vezér ágyasa, majd felesége. A csata utáni bizonytalan időkben Előd vezér igen engedékenynek mutatkozott a vér szerződésével nagyúrnak választott Álmos felé, és áldását adta arra, hogy Álmos feleségül vegye Levedi lányát, Madjarkát. Mikor Madjarka gazdag hozománnyal és szolgákkal, lövőkkel átköltözött tarján szállására, vele tartott a férjét vesztett Emőd, hasában Levedi gyermekével. Látók mondták, fiút fog szülni, és a fiú magában hordozza a csodafiú szarvas erejét, ami annyira meggyengült Levediben. Előd retteghetett ettől, talán nem bánta, hogy az alaktalan emberforma messze kerül tőle. Talán szívesen elveszejtette volna.

Ki tudja, mi lakik egy ember szívében? Ki tudja, mi lakik egy hatalmat kapott ember szívében?

Kurszán így tarján nemezházában született meg, a fiatal anyát és gyermekét Emese úrasszony vette a védelme alá, óva és gondozva a szent vezér vérét. Mikor óvónevét elhagyhatták, a megerősödött és életrevaló fiúnak bizonyult gyermeket Kurszánnak nevezték el, és együtt nevelkedett unokafivéreivel, Álmos és Madjarka gyermekeivel. Ám igen sokan úgy gondolták, Kurszán lesz megyer nemzetségeink jogos vezére, ha felnő, mikor Előd öregemberré válik.

Kurszán, nem pedig Előd elsőszülött fia, Szabolcs.

– Hát láttad – bólintott Előd. – Jól van?

– Igen jól – bólintott Kadocsa.

A tűz fénye a lövők puszta szelekben ráncossá cserzett arcán táncolt.

– Visszatérek a folyók közére a századaitokkal – mondta végül Előd. Nem nézett Kadocsára, csak mereven előre, ahol több énekmondó pengette a húrt és a kazárokra rontó hétmagyar had dübörgése egyre erősebbé vált. – Elvezetsz unokafivéred szállására. Beszédem van Álmossal.

– Beszéded van – ismételte meg Kadocsa. Azóta gomolygott körülötte valami sötét érzés, hogy a megyer szállásra bevonulva átadták a gazdag ajándékot Előd vezérnek. Illendően fogadta, noha kimondatlanul látszott rajta, nem töltötte el örömmel a gazdagság. Álmos talán olyat akart megvenni tőle, ami ezüstért és aranyért nem odaadható?

– Hát – mondta Előd.

– Akkor velünk tartasz – hagyta rá Kadocsa, és a sötét érzés sötétebbé vált.

– Kurszánért megyek – mondta Előd. – Kurszán megyer vére és a csodafiú szarvas erejét hordozza. Megyernek szüksége van a csodafiú szarvas erejére itt, a hegyeken túl. Sűrű erdők és dombok vannak erre. Kurszán a lányom gyermeke és az unokafiam. Megyer vére erősen.

– Az hát – hagyta rá Kadocsa.

Ahogy oldalra kapta a fejét, Szabolcs tekintetével találta szembe magát. A megyer százfő, úrfiú atyja, Előd vezér jogán, akár vezér is lehet atyja után. És mégis semmi a még nem férfi Kurszánhoz képest, aki szent vezér véreként megyer nemzetségeinek vezére lesz igen hamar.

Vagy…?

Kadocsa állta Szabolcs tekintetét, és a sötét érzés megszorította a szívét.

– Huj! Huj! – kiáltozták együtt a megyer és tarján lövők, biztatva a sok énekmondástól és erjedt italtól megnyekkent hangú társukat. Az íjak húrjai erősen pengtek. A szertűz magasba lökte apró csillagait, fel egészen a Hadak útjáig.

– Huj! Huj! Hajrá!

Távoli hegyek feleltek a kiáltásaikra.

I.

FÜRKÉSZŐK

A türkök törzsei fürkészők és szándékaikat rejtegetők, barátságtalanok és megbízhatatlanok, és mivel telhetetlen kincsszomj rabjai, semmibe veszik az esküt, sem szerződéseket nem tartanak meg, sem ajándékokkal nem elégszenek meg, hanem mielőtt az adottat elfogadnák, fondorlaton és szerződésszegésen törik a fejüket.

VI. Bölcs Leó császár: Taktika[2]

1.

TARJÁN VEZÉRI SZÁLLÁSA

862

– Kadocsa jön!

– Előd vezér jön!

– Jönnek! Jönnek!

A szállás felbolydult a berobogó fürkészek szavára. Asszonyok kiáltoztak gyermekeik után. Lövők kaptak a fegyvereikhez és kapaszkodtak fel lovaikra, hogy férfihoz méltóan fogadják a napnyugatról hazatérő társaikat. Gyermekek rohangáltak ide-oda izgatottan sikoltozva, atyjukat, bátyjukat várva. Időközben eladósorba került leányok kaptak a hajukhoz, dörzsölték pirosra az arcukat, várva, hogy nevet és gazdagságot szerzett lövő legények szeme akadjon meg rajtuk.

A vezéri család nemezháza mintha mozdulatlan maradt volna a kint formálódó förgeteg ölelésében.

– Előd jön? – húzta fel a szemöldökét Emese. – Ugyan mit akar?

Árpád szívesen kirohant volna a nemezházból, ám nagyanyja tekintete maradni parancsolta. Miközben a nemezlapokon túl paták és lábak dobogtak és mindenféle híreket adott szájról szájra a szállás népe, idebent mindenki maradt a helyén és tette a dolgát. Emese úrasszony bőrszíjra kötött csontokat és furcsa színű köveket morzsolgatott a tenyerében. Rég megromlott a szeme ahhoz, hogy az asszonyok tűz körüli munkáit végezhesse. Lassan morzsolgatta a tudománnyal teli köveket és csontokat, és magában mormogott valamit Elődről.

A többi asszony némán figyelte, s a szívük odakint járt; mozdulni nem mertek. Madjarka sem, a hétmagyarok nagyasszonya Álmos vezér jogán. Árpád őt figyelte leginkább, édesanyját, várva a jelet, hogy megindulhasson. Nem szerették, ha kirohan a nemezházból apró, csupasz lábain, és mindenre kíváncsi tekintetével. Az őt vigyázó asszonyok és a vezér családját vigyázó lövők néha alig tudták utolérni. Árpád atyján kívül egyedül Emesétől félt: nagyanyjától talán jobban, mint atyjától. Pedig Emese soha nem emelt rá kezet. Elég volt néznie. Hiába borult egyre sötétebb hályog az úrasszony szemére, Árpád szívéig mart a tekintet tompuló villanásával is, ha kellett.

Sokszor kellett.

Csak asszonyok ültek bent, megtöltve az asszonyok oldalát, és Árpád, aki apró fiúként nem ülhetett volna a férfiak oldalán, de most nem volt ott senki, és hagyták, hogy kicsit odébb csússzon. A tűz is másképp pattogott ezen az oldalon, a nemezház fala mellett sorakozó nehéz ládáknak és zsákoknak pedig férfiak dolgai támaszkodtak: kopják, fokosok, egy vastag, nehéz vértpajzs is, amit az éjszakiaktól ragadtak el. Árpád szerette ezeket a fegyvereket. Megemelni csak a fokosokat bírta, azt is sután, viszont mindent tudni akart róluk. Faggatta a lelket, ha talált bennük, kérdezte a lövőket, akik hozták őket. Fáradásig kérdezett, és emlékezett mindenre.

– Tudom már, mit akar – mormolta Emese a tűz fényébe meredve.

Lábak dobogása halt el a nemezház ajtaja előtt, majd a nehéz, díszes fedőlap félreröppent és az egyik tarján bő lépett be meghajolva.

– Nagyasszony… úrasszony… – nézett a bent ülőkre. – Visszatért a had! Betért velük Előd vezér is!

– Sokkal jött? – kérdezte Emese a tűzbe meredve.

– Három tizeddel tán.

Emese végre bólintott és intett a többi asszonynak, hogy menjenek.

Árpád úgy pattant fel a férfiak oldaláról, mintha kígyó csípte volna meg, és mire a hírt hozó bő kettőt pislanthatott volna, elsuhant a lába mellett, majdnem magával rántva a bő oldalán lógó tarsolyt.

– Árpád!

Madjarka dühös kiáltása szétolvadt a felbolydult szállás nyüzsgésében. A folyó felől díszes lovasok léptettek elő. Árpád gyorsan fordult is odébb, nem akart a teljes vezéri díszében csillogó atyja szeme elé kerülni. Ahogy rohant, leányok kaftánja tornyosult előtte színes, illatos falként. Bátran közéjük ugrott, nemegyszer nyert így egérutat már. A leányok felnevettek és belecsíptek, de mikor meglátták, hogy a nagyasszony és két szolgája követi a kis úrfiút, utánakaptak. Árpád kisiklott a kezeik közül. Egy nemezház mögé fordult, hogy megtévessze az üldözőit és előrefurakodhasson, hogy szemtől szembe lássa a beléptető tarján századokat és a megyer nemzetségek vezérét. Ha édesanyja kaftánja mellett marad, hátul tartják, asszonyok helyén, akkor a többi tarján hátsóját nézheti az aranyos vitézek helyett. Nem adtak még lovat alá, nem kötöttek fakardot sem az oldalára.

– Árpád!

Hirtelen izzó fájdalom mart az orrába, a világ vörössé vált és a feje tetejére állt. Ahogy a magasba szökkent, egy ló izmos combjának verődött, majd hirtelen nyeregbe került és a váratlan rántástól kábán először meg sem ismerte a rá vigyorgó arcot.

– Megint szomorítod édesanyánkat?

Ármány rossz tanácsa valahogy pont a vezéri csapat mellé igyekvő testvérbátyja útjába vezette, aki izmos karjával tollpiheként kapta fel az asszonyok elől futó gyermeket. Talán elkapta volna már más is, ha erősen hozzá mer érni a vezér kisebbik fiához.

Árpád összeszorította a száját. Levente viszont hozzá mert érni erősen, és nemegyszer megrakta rendesen, ha szükségét érezte. Fáj a szája, a válla, ahol felrántotta maga elé, fájt a büszkesége és fájt az is, amire számíthatott, ha édesanyja végre ideér. Összeszorította a száját, nem akarta mutatni, mennyire fáj.

– Na, eriggy, nekem dolgom van! – lódította el Levente, és Árpád repült. Egy ismerős szagú kézbe érkezett, onnan le a földre, és az ismerős szagú kéz megragadt a fülét.

– Mit gondolsz? – sziszegte Madjarka. – Gyere!

Levente rájuk nevetett, majd megugratta a lovát, és az őt kísérő legényekkel átvágott a visongva szétrebbenő leányok között. Tegzén ott csillogott Nap atya jele, mutatva vezéri származását és még annál is többet: királyok vére, nagyúr fia, immár felövezett és portyán is helytállt lövő.

Árpád pedig egy porbafingó, akinek két tavasszal ezelőtt hagyták el az óvónevét, és hátul állhat gyalogszerrel, asszonyok kaftánjától takarva.

Összeszorította a száját, de pár tétova könnycsepp valahogy utat talált és néhány fehér csíkot húzott az ütéstől vörösbe fordult, poros arcán.

– Az üvegnek tetsző hegyek igen magasak és az út nehezen járható – mesélte Kadocsa.

– De járható? – kérdezte Álmos.

– Ha járni akarja valaki, hát járható.

Bent ültek a vezér nagy, színes szövetekkel és hiba nélkül való prémekkel ékes nemezházában. Középen az ősi lelkekkel feszülő nemzetségtűz lobogott, tarján és megyer lángjai, amiket Emese elegyített össze fia és Levedi vezér lánya, Madjarka menyegzőjére készülve. A lelkek most figyelhettek erősen. Árpád követte a táncukat, a tudománnyal megtelt, furcsa formákba remegő levegőt, ami felszállt a füstlyuk felé és ott beleolvadt a kék égbe. Mennyi mindent tudhatnak a tűzben élő régi lelkek! Bár ő is tudhatná mindazt! De megnézné a tetejetlen fát a puszta szívében és a végső tengert a messzi hegyeken túl!

– Asszonnyal és gyermekkel is járható – tette hozzá Előd. Álmos jobbjára ültették, a legnemesebb vendégnek járó főhelyre, és mintha mégis feszült volna valami sötét köztük. Árpád néha óvatosan nagyanyja felé nézett: Emese napról napra homályosuló tekintete így is élesebb és metszőbb volt Előd vezér felé, mint a legerősebben kifent tőr, ami a férfiak fegyverövében pihent. Nem szerette volna, ha így néz rá, bár a századok bevonulásakor adott rá okot eleget.

Ki ne akarta volna látni a gazdagon visszatérő lövőket?

Most mégis Álmos külön kegye volt, hogy a vezér kisebbik fiaként itt ülhetett tarján nagyfői és a megyer vendégek mellett, hallgatva mindazt, amit a hegyek túloldalán láttak és hallottak a kilovagolt századok. A férfiak oldalán, a tarján nagyfők mellett ott ült Levente is és mellette Kurszán, akivel együtt nőtt fel immár lövővé, és a nagybátyja volt, bár csupán egy tavasszal ért meg többet nála.

– Az mondják – vette át a szót Kadocsa –, a vizeket, erdőket és mezőket mindenfelől hegyek veszik körül. Kérdeztük, akit tudtunk, ezt mondta mindenki. Láttuk a hegyeket innen napkelet felől: igen nagyok. A morvák úrságában járva láttuk a hegyeket éjszak felé: igen nagyok. A nyémecekre törve is láttuk a hegyeket: igen nagyok. Beszéltünk egy tudományos emberrel, aki a rómaiak nagyurától jött délről. Ő is hegyeken kelt át, amiket a nagy folyó ostromol. Talán el is veszik a sziklái között. Azok a hegyek is igen nagyok.

– Mekkora a napnyugati úrság? – kérdezte Álmos.

Árpád a tűz fölött remegő levegőbe révedt, látta az üvegnek tetsző hegyeket. Mintha hívták volna.

– Van talán harmincnapi járóföld is. Talán több. Kerültünk erre. Kerültünk arra.

– Van az több is – jegyezte meg Szabolcs.

Árpád észrevette, hogy az öreg nagyfők milyen erősen figyelnek a napnyugaton járt százfők szavára, pedig ezek a százfők fiatalabbak voltak, mint némelyikük gyermekei. Kadocsa részt sem vehetett volna tarján főinek tanácskozásán, nemhogy megszólalhatott volna, most mégis nagy tisztelettel hallgatták. Sokat látott, sokat tud. A fiatal tarján úrfiú szeme tágra nyílt a felismeréstől. Lehet a kicsi is nagy? Lehet a fiatalabb is bölcs?

– Talán így – mondta Kadocsa, és felemelkedett a sarkairól, kezébe apró kést vett és a tűz melletti keményre taposott részre nagy körívet kanyarított.

– Ezek itt a hegyek. Ezek itt a folyók. A kisebbik néhol olyan széles, mint a tenger, ügyes-bajos átlábalni mellette. A neve Tisza. Nem lakják sokan a vidékét, és uruk sincsen. Sok hal van ott, igen sok.

– Több, mint a kis Donban – tette hozzá Szabolcs. – A mellette lakók úgy hívják: Titca.

– Tisza lesz az – vont vállat Kadocsa. – Majd erdők jönnek és homokos hátak – húzta tovább a kését. – Utána a nagy folyó. A nyémecek azt mondják rá, Donav. A morvák Dunav.

– Én Dunajnak hallottam – mondta Szabolcs.

– Nagy folyó? – ráncolta a homlokát Álmos.

– Nagy – bólintott Kadocsa. – Erdők szegélyezik és sok ága van. Némelyik szigete igen nagy: egy törzs elszállásolhat rajta és körbeveszi a folyó víz. Itt nagy kanyart vesz éppúgy, mint a Don. De ez hegyeken tör át. A folyó partján sok kőrom van. Azt mondják, a rómaiak hagyták ott.

– Ki az úr ott? – kérdezte Álmos. – A nyémecek?

– A morvák mondják úrnak ott magukat. De mikor akartunk, úgy jártunk ott, hogy futott előlünk mindenki, pedig nem fegyverrel mentünk. A dombokat és ligeteket lakják erdőlakók, morvák, sőt avarok is. Pár legény eljött velünk. Elmondanak majd mindent, ha van, ki meghallgatja őket.

– Megülik a lovat?

– Jobban, mint a nyémecek, viszont nem úgy, mint mi. Megtanulják majd.

– Hát.

Árpád figyelte, ahogy atyja is felemelkedik a család gazdagságát rejtő faláda mellől és a Kadocsa által földbe húzott vonalakat figyeli. A kés hegye vetette túrás erdőkké, pusztákká, folyóvá vált, ha erősen nézte az ember. Az ősök lelkei izgatottan pattogtak a tűzbe vetett ágakat emésztve.

– Milyen volt a tél a hegyeken túli szálláson? – fordult Álmos Előd felé.

– Kemény – mondta Előd. – De nem olyan kemény, mint odakint a pusztán.

– Háborgatta valaki a körétek vont gyepűt?

– Nem közelített senki. Nincs erős úr ott, csak a Dunajon túl.

– Azok sem erősek – tette hozzá Kadocsa. – Egymást ölik és csalják. A nyémec Karlomann saját atyja szállásait dúlatta velünk. A morva Ratiszláv a nyémecek mellett ment hadba, közben a rómaiak barátságát keresi. A napnyugati úrságot mindenki magáénak mondja, valójában senki sem uralja.

Álmos visszaült a helyére. Kadocsa pár vonást húzott még a késével, majd ő is visszaereszkedett a sarkára.

Sokáig ültek így csendben. Férfiak ideje volt: nehéz az asszonyoknak, nehéz a gyermekeknek, bár gyermek csak Árpád volt köztük, és most nem esett nehezére hallgatni. Magába szívott mindent, ami elhangzott a napnyugati úrságról, a két nagy folyóról és a sok águkról, szigeteikről. A halban gazdag vizekről, vadban gazdag erdőkről, homokos hátakról és ősi kövekkel gördülő romokról. Úr nélküli földekről és gyenge vezérekről, akik magas méltóságnak mondják magukat. És az üvegnek tetsző hegyekről, amik körülölelik mindezt. Álmos atyja tanításai megelevenedtek, tanítások az úrságról, ami olyan erős, mint a határ és gyepű, amit köré vonnak. Tanítások a régi királyságról, amit szintén hegyek vettek körül, és az ottani uralkodók vére volt Ügyek nagyatyjában, akit nem ismerhetett, Álmos nagyúrban, Leventében, és benne, Árpádban is, legyen bár kicsi és gyenge még. Árpád figyelte a földbe vájt vonalakat és a fölöttük remegő levegőt, és a szívét valami különös melegség járta át: mintha az ősök lelkei kinyúltak volna felé és köré fonták volna a karjaikat.

– Hát ezt láttátok – mondta végül Álmos.

– Hát ezt – bólintott Kadocsa és Szabolcs.

– Te mit mondasz? – fordult Álmos a nemezház lapjainál gubbasztó tudományosra.

Ejván sötét árnyékként emelkedett fel a ház szürke fala mellől. Igen öreg volt és még nehezebb szagú. Egykor erős harcos lehetett, majd a tudománya magával ragadta. Most látóként élt a vezér háza népe mellett, néha hosszú hetekre eltűnve. Ruháján megcsörrentek az erősen odavarrt csontocskák, pénzdarabok, és ki tudja, mik. Kezében dobot tartott, a tompán fénylő bőr hullámzott a mozdulataira.

Átlépett a férfiak oldalán ülő tekintélyes fők és vendégek között, savanyú szaga betöltötte a nemezház közepét. Árpád kicsit odébb is húzta magát. Ejvántól nem félt úgy, mint Emese nagyanyától, hiába volt benne is nagy tudomány és ripakodott rá érthetetlen szavakkal, amikor kíváncsi kölyökként rossz helyre tévedt rossz időben. De most nem akarta felkelteni a figyelmét.

– Mit hoztatok onnan? – mordult rá Ejván Kadocsára.

– Nagy zsákmányt – mondta Kadocsa.

– Szelem eresztem a nagy zsákmányra! – csattant fel Ejván. – Hoztál onnan földet? Vizet? Ágat? Csontot?

– Hoztam – mondta Kadocsa.

Kis bőrzsákot bontott meg és a földre rajzolt kép mellé borította. Ejván odakapott és megragadta a szárazzá fonnyadt leveles ágat, a szürke, ősi csontot. Megízlelte, talán meg is rágta volna, ha pár sárga fogával tudott volna még ilyesmit. Habos nyálat köpött a földbe rajzolt kép közepébe. A szénává száradt fűből a tűzbe vetett, és kikerekedett szemmel nézte, hogyan pattog.

– És a víz? – fordult Kadocsa felé.

Lapos tömlő került elő, belőle pár kortyot csavarhatott csak ki, az is büdössé poshadt mostanra. De Ejván lenyelte, majd ismét kortyolt, és a a tenyerébe köpte; hosszasan nézte ott. Majd tisztelettel az ősök lángjaiba csorgatta onnan.

A felcsapó füst és gőz szinte megremegtette a vezéri nemezház lapjait.

– Sok idegen szelleme – mormolta Ejván. – De van, akit megismertek. Van, akit megismertek. Sok rontás és régi áldás. Hej, de van, akit megismertek. Van.

Árpád nem értette, mit mond. Atyja arcát fürkészte, nem tudott olvasni belőle. Egy pillanatra Emese nagyanyára is ránézett és valami melegséget látott felsejleni a mindig szigorú, mindig kemény vonásaiba simulva, szürkévé olvadó szemével talán többet látott, mint a többiek.

Majd Ejván a tűz fölé tartotta a dobot, és amikor az magába szívta az ősök erejét, Kadocsa vonalaira fektette. Íves pereme pont lefedte a napnyugati úrságot határoló vonalakat.

– Ej, ej – ingatta a fejét Ejván. Ősi szavakat mondott, amiket nem értettek, de érezték őket. Majd övéből kihúzta a tömpe végű verőt és nagyot csapott a dobra. Egy csattanás: megállt egy pillanatra mindenkinek a szíve idebent.

– Ej, ej!

Felemelte a dobot. A kés hegyétől félredobott portörmelék apró halmokká ugrott össze a dob tudományától ott, ahol a Dunajnak mondott nagy folyó nagy kanyarulatot vetett.

– Ej, ej!

Ejván sokáig mormogott. Végül Emese nagyanya szemével intett Álmosnak, és a hétmagyarok nagyura megszólalt:

– Te mit mondasz?

Ejván megrándult, mintha visszarántották volna a másik világból. Szemébe értelem költözött és a vezérére nézett.

– A napnyugati úrság… – mormolta halkan. – A napnyugati úrság… ha megindulsz felé… nyitva áll…

Napokon és éjszakákon át tartott a mulatság. A visszatért századok nem csak nagy gazdagságot hoztak, hanem énekeket is: újra és újra meg kellett hallgatni őket a tüzek mellett vagy a folyó partjára telepedve. Majd a pengő húrokból és lábak dobogásából tánc is kerekedett, botokkal, fokosokkal járva, erős karokat és ringó csípőket figyelve. A magukkal hozott avar legényeket tarján legények kerülgették, hogy kipróbálják, állják-e, amit nekik szántak, és méltóak-e arra, hogy igazán maguk közé fogadják őket. A furcsa szavú és furcsa vonású avarokat az eladó tarján leányok is figyelték erősen, ahogy a hadban férfinak bizonyult és kincsekkel hazatért fiatal lövőket is, kik még nem váltottak jegyet senkivel. A napnyugatról a pusztára ragadott rabnőknek szintén meg kellett találniuk a helyüket az asszonyok között, bár nem mindig a könnyű úton. A tavasz lüktetését régen maguk mögött hagyták, de most mintha száz és száz bimbó duzzadt volna, erősen rüggyé akarva fakadni.

Előd vezér és kísérete együtt örvendezett és ünnepelt tarján népével. Szinte családjuk volt ő is: Előd lánya, Emőd vált ágyasból Levedi szent vezér feleségévé és szülte neki Kurszánt utószülöttként. Álmos pedig Levedi kazár asszonytól született lányát vette feleségül a szent vezér halála után. A látó menyecskéből fiatalasszonnyá vált Madjarka és a csecsszopó féltestvére, Kurszán így kötötte össze tarján és megyer vezéri családját. Kelletlenül család lettek így egymással, sok nehezteléssel régről és formálódó ellenkezéssel újról. Előd talán nem bánta annak idején, hogy özvegyen maradt lányát és még nevet sem kapott unokafiát Emese elvitte a tüze mellé. Előd kurta-furcsa módon, a kazár támadás szorításában és tarján nemzetségeinek erős támogatásával lett vezér megyer fölött, és nem bánta, hogy az utószülött gyermek messzire kerül. Megyer szállásain maradva csak Levedi szent vezérre emlékeztetett volna mindenkit, és arra, hogy jog szerint és a csodafiú szarvas ősi ereje szerint neki kell megyer vezérének lennie majd.

Azonban valami megváltozhatott megyer nemzetségeiben, és Előd immár más szándékkal érkezett tarján vezéri szállására.

A pusztán csak a puszta az, ami változatlan. Minden más forog, keveredik, szétolvad és összeáll, ahogy erők hajtják őket, kit tudja, milyen szándékokkal.

Lassan leteltek az ünneplés nappalai és éjszakái, az élet kezdett visszazökkenni szokásos lépéseibe, és a szavak, amikért Előd Álmos és Emese tüze mellé érkezett, egyre inkább kimondásra vártak.

– Azért jöttem, hogy hazavigyem Kurszánt.

Előd vezér kimondta a szavakat, és azok valósággá válva ott maradtak a pattogó tűz fölött, a látásokkal telve gomolygó füstben függve.

Kevesen ültek most bent Álmos nemezházában. Álmos tarján vezéreként és a hétmagyarok nagyuraként a férfiak oldalán a főhelyen, mellette Előd vezér. Hülek nagyfő, Emese testvérbátyja mellettük, majd Levente Álmos elsőszülött fiaként és mellette Kurszán, akit fivéreként neveltek idáig. Névtelen csecsemőből férfivá érett és hadban bizonyított lövővé vált tarján nemzetségei között, nevét ismertté téve szerte a hétmagyarok tüzei mellett.

És ott ült még Árpád is, a férfiak oldalára engedve, apró, kíváncsi szemével óvatosan figyelve családja szavait, érezve, hogy valami erős függ a levegőben, ami talán nem az ő fülének, szemének lenne való, de atyja ideengedte most.

Az asszonyok oldalán csak Emese úrasszony ült és Emőd úrasszony. A tűz fölötti remegésen keresztül inkább az idősebb asszony árnyékának tűnt. Sem Madjarka, sem Szabolcs nem kapott helyet most idebent.

Előd szavait hosszú csend követte.

– Tán menni akar? – kérdezte végül Álmos.

Kurszán mereven maga elé nézett. Fiatal, barna vonásai nehézzé, szürkévé fordultak.

Emese erősen szorította a száját.

– Tán menni akar? – kérdezte újra Álmos.

– Kurszán megyer vére – mondta Előd.

– Megyer vére hát – bólintott Álmos. – És családja asszonyomnak, vérrel szerződött testvére fiaimnak. Tán menni akar?

– Itt az ideje, hogy menjen – mondta Előd.

Emese nem állhatta tovább.

– Tán vezérré teszed most, atyja jogán? – csapott le szava sziszegve Elődre.

A férfikora teljében levő megyer vezér úgy megrezzent, mintha pofon vágták volna. Először szólni sem tudott, csak kinyitotta a száját és arra sem figyelt, nehogy egy kósza lélek beóvatlankodjon rajta.

Asszony nem szólhatott közbe, mikor férfiak beszéltek egymással, de ugyan ki parancsolhatott volna Emese úrasszonynak, Ügyek vezér özvegyének, aki királyi vérrel bíró utódot, vezért, nagyurat hozott a világra és a turulforma madár látását bírta?

– Én vagyok megyer vezére! – tört ki végül Elődből.

– Tudjuk azt jól – mondta Emese. Nem emelte fel a hangját, Árpádban mégis megfagyott a vér a szavára. – Tudjuk mi azt erősen…

Mintha Előd és Emese lett volna idebent, csak ők feszültek egymásnak. Megyer és tarján őseinek elegyített tüze ott pattogott köztük, egye erősebben ott pattogott köztük. Némelyik szikrát kihányták még a füstlukon is.

– Hazatér a nemzetségéhez, ősei tüze mellé! – közölte elszántan Előd. Meglazított fegyverövébe kapaszkodott, erős ujjai elfehéredtek. – Megyer nemzetségei átvonultak a pusztán! Átkeltek folyókon! Követtük a látást, amit a turulforma madártól kaptunk, és magunkra vontuk az erejét! Jól mondom?

– Jól mondod – jelentette ki kis hallgatás után Álmos. Árpád észrevette, hogy atyja is kerüli Emese nagyanya szürke tekintetét.

– De a látók azt mondják, a szarvas állat ereje, ami kiment Levedi vezérből, újra erőre kapott Kurszánban! Jól mondom?

Álmos a tűzbe nézett.

– Én nem vagyok látó – mondta végül.

– Van itt, aki látó – vette tovább a szót Előd, és most először nézett magától Emesére. Az úrasszony is a megyer vezér felé fordult, és szürke felhővel borított szeme mintha lángok fényével telt volna meg.

– Te is látod a szarvas állat erejét Kurszánban? – kérdezte kemény hangon Előd.

Emese sokáig hallgatott. Az ősök lelkei csihadtak, a lángok szinte elfeküdtek a parázsló ágakon. A nemezház ívére kötött madártollak némán forogtak, táncoltak, tűnődve talán.

– Látom – közölte végül Emese. – Látom.

Kurszán Elődre nézett és szürke arca színt kapott, legényesen ritkás bajsza alatt óvatos mosolyra húzta a száját.

– Hát látod – bólintott Előd. – Megyer népének szüksége van a szarvas állat erejére. A csodafiú szarvas tán visszatér Kurszánban. A hegyeken túli szállásokon távolinak érzik a turulforma madár erejét és a helyi szellemek szorítják őket.

Hallgattak újra sokáig.

– Hát akkor Kurszán visszatér – mondta végül Álmos. – Áldásomat adom rá.

Díszes kísérettel léptettek a megyer lövők mellett egészen a tarján úrságát jelző faragott kőig. Egyszázadnyi tarján tartott velük: nemzetségfők, bők és válogatott legények, akik együtt nőttek fel Kurszánnal és Leventével. Együtt mentek vele a külső gyepűt vigyázó portyákra vagy béradót szedni az erdőlakóktól. Nemegyszer verték be az idáig merészkedő besenyők fejét, akik a kazároknak akartak béradót a régi szokás szerint. De volt, hogy a folyón alákelő éjszakiakkal is találkoztak és egymás felé rázták a fegyvereiket. Lövők nem szálltak a vízre és az éjszaki ruszok nem szálltak ki a partra ilyenkor; sértéseik és átkaik keltek csak birokra egymással.

Sokat láttak együtt a legények Kurszánnal és Leventével, betöltve az új szállások határait és portyázva a gazdag földeken, azokon is túl.

Most pedig búcsút vettek egymástól.

Néhány szekér velük tartott: Emőd úrasszony, Levedi szent vezér azóta egyedül maradt özvegye és szolgálói Előddel és Kurszánnal együtt visszatértek megyer szállásaira. Az egyik szekérre ponyvát vetettek, mellette megyer zászlójelét vitte egy lövő, a zászlójel fölé egy elhullajtott agancsos szarvat kötöztek, rá színes zsinórokat. Emőd úrasszony eltűnt a ponyva alatt és nem mutatkozott az út során.

A faragott kőnél megálltak. Levente megölelte Kurszánt: nehezen akarták elengedni egymást. A nemzetségfők, bők is tiszteletet adtak neki, szent vezér szent vérének, akiben éledezett a szarvas állat ereje.

Majd mindenki hazafelé fordította a lovát.

[2] Moravcsik Gyula fordítása.