SZEPES MÁRIA

CORINNA
TÖRTÉNETE

A Vörös Oroszlán
varázslatos nőalakjának
pokoljárása és katartikus útja

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-490-9 (epub)

ISBN 978-963-529-491-6 (mobi)

Corinna története

Tégely a tűzben

E könyvben kiemeltem A Vörös Oroszlán című művem sokrétegű cselekmény-szökőárjából az egyik legbonyolultabb, mágnesesen vonzó nőalakot, a XVII. századi Franciaország arisztokrata családjában született, gyönyörű Corinnát. Ez az alig tizenöt éves gyereklány már ifjú testében viselte az örök női mesterség minden fegyverét, gátlástalan szexuálmágiáját, a femme fatale halálosan veszélyes, kielégíthetetlen nemi- és pompaéhségét, a történelem híres, hírhedt kurtizánjainak, uralkodónőinek becsvágyát, változó álarcait. Szajha volt, és tökéletes színésznő. Hűtlen, számító, méregkeverő, intrikus nimfa, hínárba húzó szirén, aki vámpírként kiszívta férje, Louis de la Tourzel életerejét, de maga is áldozatul esett kalandor szerelmi viszonyainak, perverzióinak, játékszenvedélyének. Koldusszegényen halt meg kocsmák szennyében, szifilisztől szétmart testtel. Ami ezután következett, az előtte is homályban maradt egészen addig, míg következő életében parasztasszonyként – nagy pénzekért, fölöslegessé vált családtagokat mérgezett meg – be nem fejezte rövid életét a vérpadon.

Erről is szól mágikus pecséttel lezárt naplója, amelyet a harmadik évezred kataklizmájában, Tibetben, a rommá lett Lhásza egyik föld alatti kápolnájában rejtett el. Ezt az alvilági fülkét a fölötte lévő összedőlt rendház súlyos kőtömbjeinek romjai őrizték. Írását ő maga hozta felszínre az Aranykor ötödik évezredében, az amerikai székhelyű Agyantenna Világtanács tagjaként. A Múltjukra Emlékezők csoportjába tartozott mint archeológus. Az antigraviton segítségével kiemelte a sziklák és emberi csontok katafalkja alól saját, halálküszöbökön át is folytatott ijesztő vallomásait, hogy tartalmát az Agyantennák Központjába vetítse, s azokat az újra fiatallá lett embercsoportok tudatába sugározza. Tisztában volt vele, milyen nagy szükség van arra, hogy megismerjék tapasztalatait, és ne kövessék jövőépítő munkájukban azokat az önpusztító hibákat és mulasztásokat, amelyeket ő megélt.

Pokoljárásának és katarzisának élet- és halálküszöbökön átívelő, szédítő távlatok magasságába és iszonyú mélységeibe merülő történetéről ő maga gyón titkos feljegyzéseiben, amelynek mágikus pecsétjét egyedül akkor törhette fel, amikor elérkezett az ideje.

Félelmetesen őszinte, megrendítő, emberi és emberfeletti bűnök, borzalmak, beismerések és felismerések élményei ömlenek tollából plasztikus hitelességgel. Iszonyú tetteit maga tervezte meg, s hajtotta végre. Okozója, zsarnoki ura, hóhéra s áldozata is ő volt. Beszámolójának hatása lenyűgöző, mert igaz. Szuggesztív, mert a valóság tüze sugárzik minden betűjéből. Corinna fatális alakjában, környezete figuráiban, akik rabszolgái, s végül bírái lettek, eleven élet lüktet. E gonoszságában, szépségében mágneses vonzerejű asszony, az Örök Nő, Corinna vall, olyan soha meg nem nevezett, elementáris ösztönök tüzes hatalmáról, amelyeknek minden érző lény áldozatává lesz. De éppen e mágia válik tisztítótüzükké is.

Corinna alvilági zuhanása a kárhozat szakadékába: diagnózis. Az emberi lélek és a föld kórságának szindrómája, önmaga okozta betegségműve.

Corinna katarzisa pedig a felemelkedés gyógymódja, elixírje, s beteg bolygónk valamennyi lényének, közösségének arkánuma is.

A feltört mágikus pecsét

Az Agyantenna Világtanács központját az Igazak Szentélyének is nevezték, mert a tagságot csak azok nyerhették el, akiknek jellemét a tapasztalatok csiszolták olyan alázatossá, mint amilyen tisztán ragyog a Drágakő a Lótuszkehelyben a mentális alkímia végső operációjának koronájaként. A legendás bölcsek köve ez, amely valójában az emberólomból emberarannyá tisztult psziché szimbóluma. A teomágussá lett igazi lélek orvosáé, akinek szelleme újra eggyé vált saját gyökereivel.

Corinna rangját az Igazak között beavatási próbák rettentő izzásában edzett lelki érettsége, képzeletének örök tüze fémjelezte.

Mint archeológus, világos emlékezettel merült alá a Plátói Világév történelmének legmélyebb feledés homályába veszett, még megfejtetlen, töredékes jelképei, rommezők zavaros mozaikjai, mitikus rétegei közé. Olyan különös, népi legendákat átszövő, mesés, ősi kultúrák nyomára bukkant, amelyet a természet vésett az embernek addig megközelíthetetlen alvilági barlangok sok százezer éves lapjaira, az óceán iszaprétege alá. Korallzátonyok rácsával védett, varázslatos, elsüllyedt pszichikai kultúrát tárt szeme elé a mérhetetlen mélységű, halálos súlyú víztömeg, s az egymásra préselődő, ismeretlen írásjelekkel, ábrákkal teleírt, sok kilométeres sziklatáblák. A természet titkos könyve volt ez. Titáni párhuzama Corinna naplójának, s ő jött rá megfejtésük kulcsára. E kultúra megteremtésének és felvirágoztatásának „átutazói” tudatában voltak nemcsak halhatatlanságuknak, világegyetemhez tartozó, kozmikus állampolgárságuknak, hanem a kivételes feladatnak is, amelyet e ködszegény kis bolygó alkímiai tégelyében el kellett végezniük. S ehhez megvoltak még rendkívüli lelki-szellemi képességeik. Nem volt szükségük a technokrácia protéziseire, mechanizmusaira tökéletesen, számtalan kiterjedéssel működő, s egymással kontaktust teremtő gondolatcseréikhez. Imaginációjuk teremtő hatalma az elgondolás pillanatában létrehozta ideáik tárgyát. Képlékeny, gyönyörű formák voltak ezek. A fény még nem alvadt sűrű, maró, mérgező, fájdalmas anyaggá bennük. E távoli múlt emlékét őrzik az óceán áttetsző, szépséges élőlényei, sötét mélyének elektromos fényárt kibocsátó ragadozói, de bennük a szent unió, a támogató keringés egymást felfaló ösztönné változott. Az óceán magzatvizében éppen úgy, mint a szárazföldön, egyik élőlény a másik temetkezőhelyévé alakult át a táplálkozás, a szaporodás, a birtoklás, a pusztítás eredendő bűnének, az erőszak, agresszió, a különvalóság rettentő árnyának megjelenésével.

Corinna a Beszélő Fény Krónikájából olvasta ki e dráma okát és szükségszerűségét minden fénnyé alvadó ideában, amely az időtlen örökkévalóságból az időbe vetül. A Fény, Kronosz mulandó birodalmában mindig megteremti saját árnyékát. De a Világosság és a Sötétség csak a mulandóság létformájában „ikertestvérek”. Az anyaggá tömörülés megcsalja a lélek ösztön- és érzelemvilágát, ködfalat emel teremtő képzelete, örök emlékezete elé. Szépség, kéjes vágyak mámorának szenvedélybetege lesz. Óriási veszély ez. Szétszaggató téboly, amely égi extázis helyett őrült onániához, indulatok fölötti uralom helyett zsarnoki diktatúrához, véres, önpusztító harchoz vezet.

De ahol a méreg, ott a gyógyszer is.

Ki tudta volna jobban ezt Corinnánál, aki a pokol valamennyi bugyrát megjárta, minden bűnös tévedést elkövetett, míg saját gyötrelmein keresztül rá nem ébredt, hogy a másikban önnön húsát tépi, marcangolja, önmagát csalja, öli, tapossa, kényszeríti kínpadra, máglyára.

Ki tudta jobban Corinnánál, aki megfürdött az általa kiontott véres könnyek tengerében, mit jelent valójában a szenvedély és a szenvedés. Elégett a maga gyújtotta gyehennában.

Azt is megértette, hogy csak az lobban el e tűzben, ami mulandó.

És ami mulandó, az nem igaz.

Az árnyék sem igaz. Nincs valóságos léte. Csak vetület. Vakhit, félelem, tudatlan ostobaság, őrült képzelgés rögeszméje élteti.

Az árnyékot mindig eltünteti a mentális alkímia újra színarany fénnyé oldódó szellemi opusa.

Corinna ezért határozta el, hogy a föld rejtett kultúráinak, történelmének, bukásainak okával együtt saját emlékiratait is az Aranykor emberisége elé tárja, és átmenti a következő Plátói Világév nemzedékének tudatába is. Nehogy elkövessék ugyanazokat a szörnyű hibákat, amelyek csaknem pusztulásra ítélték e fontos kis kék földbolygó alkímiai tégelyét.

A közlés ideje elérkezett.

Mert az igazak száma betelt az Aranykor nagy záró eposzában.

Íme Corinna titkos naplója.

Asztrálhurok

1811. április 17.

Ma van a tizenhatodik születésnapom. Magyarországon születtem 1795-ben, Boldogfalván, amelyet a környék vénasszonyai Pokolfalvának hívnak. Kelemen Kamilla grófkisasszonynak neveznek. Teljes nevem pöffeszkedően hosszú és kevély. Úgy illik rám, mint katángkóróra a báli ruha. De ide jegyzem: Gróf Nyebolyszay Taksonyi Sámánffy Kelemen Borbála Zsuzsanna Apollónia Kamilla Mira. Mindegyiket utálom. Agáta néni, vén házvezetőnőnk Kamillának szólít – ráhagyom, és a többi házbelire is –, mert szemét, száját, hasát, tyúkszemét is kamillával borogatja. Halott anyám még egy csomó virágnevet is viselt: Jázmin, Viola, Rózsa. Engem legfeljebb valamelyik tüskés bogáncsnév ábrázolna hűen, de fütyülök valamennyi rám akasztott családi címkére. Mostani életemben izgalmas, levetett maszkok és jelmezek árnyai kísértenek. Azért írom e naplót, mert nem férnek belém tüzes, ébredő emlékeim. Ostoba, primitív környezetemben nem beszélhetek róluk. Különben is kedvem telik benne. Dombon álló kastélyunkban kevesen tudnak olvasni, de ha tudnak is, fütyülnek a betűkre. Inkább isznak és szeretkeznek. A cselédség egymás között Ördögtoronyként emlegeti e tanyát, s azt sustorogják róla, hogy meggyilkolt, őrült őseink szellemei kísértenek benne. Rossz lelkek, akik magával a Sátán öreganyjával cimborálnak. De nyughatatlan jó lelkek is nyüszítenek néha valamelyik szekrényből, köztük anyámé, aki belehalt a szülésbe. Egy percig sem hiszek bárgyú fecsegésükben. Ostobábbak a barmoknál. De szeretem a kísértethistóriákat. Már egészen kislány koromban érdekesnek találtam mindent, amitől mások rettegtek. Vonzott az éjszaka titokzatos zajoktól átszőtt sötétje. Az elhagyott, poros termek falán a fekete árnyékok tánca. Vágytam rá, hogy részt vegyek Szent György-nap éjszakáján a kinyíló sírokból néhány órára szabadságolt halottak bálján. Boszorkányszombatok éjféli orgiáin, amelyeken kövér, meztelen boszorkányok sörlevest forralnak kondérban, s kígyómérget, megkínzott rabok verejtékét keverik hozzá, vad gyönyört okozó varázsitalnak. Két hüllőfejük, számtalan karjuk, nagy görbe szarvaik vannak. Illetlen szerveikből is többet viselnek. Őszintén szólva én ezeket a bizonyos szerveket csöppet sem találom illetlennek, éppen azért helyezem ezt a naplót mágikus varázsszavak tilalma alá. Jelen akartam lenni a sabbat-orgiákon, amelyek miatt az asztalunknál étkező öreg Máriusz atya hebegne a felháborodástól, sűrűn hányná a kereszteket hordóhasára, de azért egyre több részletét firtatná, miket csinálnak ezeken az éjféli nagy disznólkodásokon. Csámcsogna rajta. Tudom, mert én is gyónok neki néha térden állva, kerek, ártatlan szemmel, nagy sóhajok között szemérmetlen álmaimról egy lovászfiúval kapcsolatban, akit véletlenül megláttam, ahogy a kútnál csupaszon mosdik. Szendén firtatni kezdem, miért van neki valami olyanja, ami más, mint az enyém? Élethű szorongással nézek fel, duzzadt, tokás arcára rálesek a farácson át, hogy szabad-e egy ilyen magamfajta tizenhat éves leányzónak mezítelen testére nézni a tükörben, mikor levetkőzik. Máriusz atya körül ilyenkor nagyokat reccsen házi kápolnánk gyóntatószéke, amibe már alig fér bele, olyan terebélyesre falta, itta magát. Rendkívüli élvezettel figyeltem, milyen kétségbeesetten tanácstalan „egy ártatlan kis arisztokrata leányka őszinte szavaitól, aki nem is érti, mit mond”. Ha betartanám a penitenciaként rám rótt imák számát, éjjel-nappal imazsámolyon térdepelhetnék, ami eszem ágában sincs. Minél jobban összezavarom az öreget, annál féktelenebbül mulatok rajta. A lovászfiú egyébként igaz. Trenka Matyinak hívják, talán tizennyolc éves. Hatalmas, széles vállú, duzzadó izmú, bronzsörényű fickó. Vödörszámra öntözi magára a vizet a kútnál. Szája vastag, arca barna-piros, szeme üres és buta, mint egy ököré. Az istállóban alszik a lovakkal. Ő segít nyeregbe, mikor reggelente kilovagolok. Hazaérkezve megengedem, hogy leemeljen az agyonnyargalt, habos szájú állatról. Égővörös hajam kibomlik. Imádom, mikor a szél lobogtatja. Blúzomon a fűzőt meglazítom, mert szorítja a sajnos igen lassan növekedő mellemet. Ingvállam lecsúszik, szétnyílik. Legszívesebben végigvágnék ostorommal Trenka Matyin, mert bárgyú, kocsonyás tekintete észre sem veszi e kínálkozást. Egyébként nélküle is le tudnék ugrani a lóról. Fürge vagyok, mint a csík. De jólesik, igenis, nekem esik jól szorosan hozzátapadni Trenka Matyi izmos melléhez, combjaihoz és hozzádörzsölődve lassan talajt érni. Vérem folyékony parázzsá válik ilyenkor. Persze tisztában vagyok azzal, hogy én csak rangombélivel hentereghetek, selyemmel vetett ágyban, Máriusz atya áldása után.

Lehet, hogy én is boszorkány vagyok?

1811. szeptember 20.

Sokszor fáraszt már az ártatlan leányzó szerepe, mikor hét ördög tombol bennem. Kíváncsibb vagyok a sötét tudás gyümölcseire, mint Éva ősanyánk lehetett az Éden kertjében. A kígyót, aki rávette, hogy kóstolja meg a tiltott almát, szövetségesemnek tekintem. Szívesen lettem volna a helyében. Vagy talán voltam? Senkinek se szólnék erről, de úgy érzem, minden csábító, gonosz, őrületesen izgalmas, gyönyörűséges dologgal azonos vagyok. Fajtalan szeretkezésekkel, amelyek kínzás közben elégülnek ki. Szeretem a fegyvereket, a kiontott vért, a győzelmet, az intrikákat, a zsaroló, álszent hazudozást. Ezek a kukaclények körülöttem nem valók másra, mint hogy iszapba, sírokba döngöljék őket, vagy levágott fejüket karóra akasszák. Persze ha tudnának a gondolataimról, például arról a számukra mocskos ingerről, hogy Trenka Matyi mellé feküdjek az istálló szalmájára, és beleharapjak vastag szájába, még a püspöktől is kiátkozó enciklikát szereznének a számomra, vagy zárdába dugnának. De nem tartok tőlük. Ügyes vagyok a színlelésben, hazudozásban, hallgatózásban, körmönfont az intrikákban, amelyekkel egymásnak ugrasztok ütődött emberbarmokat. Körülbelül tehát minden főbűnben, amelyet a tízparancsolat felsorol. Nem tisztelem apámat, aki egy részeges, parázna disznó. Én magam is szívesen paráználkodnék minden mennyiségben. Ölnék is, méghozzá élvezettel. És semmi megbánást nem érzek hajlamaim miatt. Nem hiszek semmiben… Várjunk csak! Talán a pokolban igen. Legalábbis szeretném, ha valóban lenne. Annyi hülyeséget fecsegnek róla. Fenyegetnek, rémítgetnek vele, maguk is rettegnek tőle, ezért vagyok bizonyos benne, hogy igen szórakoztató lehet. A külső sötétség, sírás, fogak csikorgatása zene lenne fülemnek. Mikor arra az ükapámra gondolok, aki éles kardjával maga csapta le jobbágyai fejét, olyan izgalom fog el, mintha testemre Trenka Matyi hatalmas izmai nehezednének, és én magamba engedném őt.

Szóval gonosz vagyok. De kárhozottul, kegyetlenül csavaros eszűnek, alakoskodva rossznak lenni sokkal érdekesebb, mint szenteskedőn vagy egyszerűen csak bután jónak. Persze az ilyenfajta kegyes bűnbánattól olvadozó, mellet verő, templomlakó, térden csúszó jámborság legtöbbször hazugság.

Itt van például Rézi, a szakácsnőnk, aki csörög a rózsafüzérektől, keresztektől a tűzhely körüli sürgésforgás közben. Lebiggyedt szája hol a hiszekegyet mormolja, hol a legmocskosabb pletykákkal traktálja Málit, a mosogatóasszonyt, aki a kemencepadkán szétfolyva mohón falja a rágalmazó disznóságokat. Szerencsémre süket. Rézinek ordítania kell, hogy értse, amit mond.

Máli is üvöltve beszél, mert a saját hangját se hallja. Egyébként, ha a botránkozóknak igazuk lenne, Máli régen a pokol tüzén rotyogna a legnagyobb fazékban. Mivel Máriusz atya gyakran feloldozza, hogy minél izgalmasabb részleteket tudjon meg mocskos múltjából, Máli nem csinál titkot tapasztalataiból a férfiakat illetően. Megesett lány volt a faluban. Régen nem tudtam, miért kell előbb megesni annak, aki a férfiakkal a hús bűnét elköveti. Így nevezi Rézi és Máriusz atya. Röhej. Én sokszor elestem kiskoromban, tele voltam zúzódásokkal, és a térdemen lévő száraz, nagy vart mindig lekapartam. Szóval szerintük egy nőnek, mielőtt disznólkodnék, hanyatt kell vágódnia a férfi előtt. Ez valamiféle szabály. Csak abban nem voltam biztos kislányként, hogy előbb levetkőzik-e vagy felöltözve csinálja. Amikor ágyba bújik az illetővel, nincs rajta ruha, azt már háromévesen kihámoztam Máli üvöltéséből. A szalmakazalban viszont csak a szoknyáját húzta fel. Máli titokban holt gyereket szült, vagy ki tudja, mit tett vele. Azután újra és újra megesett egymás után valamennyi szolgalegénnyel, nős, sokgyerekes, jó erőben lévő férfival, míg a dühös asszonyok ki nem verték a faluból. Alaposan megtépték. Kénytelen volt a városba menni. A postakocsisnak is megeséssel fizetett, aki egyenesen egy bordélyházba vitte, ahol rosszlány lett belőle. Rézinek rikácsolva bevallotta, határozottan ízlett neki a rosszlányság, és amit a teli bugyellárisú urakkal tennie kellett, sokszor tízzel is naponta. Jól keresett, bár a szalon kivénhedt madámja alaposan megkopasztotta. De ami maradt, abból is vehetett magának szagos vizet, szappant, cifra ruhákat, aranyláncot, bundát. Rézi az ordítástól berekedve kérdezgette, mégis, mit kellett tennie az urakkal. Máli alapos szemléletességgel elmondta. Fogalmuk sem volt róla, hogy én a nyitott ablak alatt, egy bokor védelmében, frissen kaszált fűágyon hasalva minden szavukat hallom. Fura kívánságai voltak Máli vendégeinek. Minden nagyszerűen ment addig, míg meg nem betegedett. Valamiféle francia nyavalya jött rá, ő frászkarikának is nevezte. A madám a frászkarika betegség miatt kidobta. Máli az utcára került. Inni kezdett. Verték. Kirabolták. Éhezett. Lerongyolódott. Nem fogadták be sehol. Akkor jutott eszébe, hogy hazajön, és megtér. Emlékezett a fiatal Máriuszra. Többször jelentősen megismételte kibicsakló kappanhangján:

– Alaposan ismertem. Jó szívvel volt hozzám.

Rézi lármásan csuklott a vihogástól. Értették egymást.

Szóval ezért engedte Máriusz atya egyedül Málinak, hogy a paplak nagy dézsájában megfürössze, mikor már ragadt a piszoktól.

Amennyire utálom és unom az ájtatos prédikációkat, intelmeket, katekizmust, annyira érdekelnek a betűk és a poros, nehéz könyvek, amelyekre véletlenül találtam a padláson. Szeretek kutakodni, és ott rengeteg a kacat. Minden koszos, málladozó. Egerek, patkányok fészke, s a felső gerendáiról bőregerek lógnak fejjel lefelé. Fületlen, lyukas éjjelik között mosdótálak, szakadt női, férfigatyák rongyai, zsinórozott mentedarabok, s elkent betűjű pergamentekercsek tömegét félresöpörve még kínzószerszámok maradványaira is ráakadtam. Szálkás, rothadó kivégzőtönkre, vedlett bikacsökre, de tépett lapú mappákra is, amelyekben izgatóan trágár, primitív rajzok vannak közösülő párokról és kínzásokról. A múlt e szeméttömege mögött találtam a mennyezetig érő, pókok beszőtte állványra, amelyet összevissza hányt, hatalmas könyvek borítanak. Ezekből néhányat éjszakánként lecipelek a szobámba. E kirándulásaimhoz a vastag, hosszú,