Alexandra Potter

EGY NEGYVENES BALFÉK VALLOMÁSAI

A mű eredeti címe

Confessions of a Forty-Something F**k Up

Copyright © Alexandra Potter 2020

First published 2020 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISBN 978 615 104 004 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Mindazoknak, akik képesek az egész arcába nevetni

Azok a nők, akiket szeretek és csodálok az erejükért és az eleganciájukért, nem azért lettek ilyenek, mert jól működtek a dolgok. Azért váltak ilyenné, mert a dolgok félrecsúsztak, ők pedig képesek voltak ezt kezelni. Ezer különböző módon, ezer különböző napon, de megbirkóztak vele. Ezek a nők az én szuperhőseim.

ELIZABETH GILBERT

ELŐSZÓ

Üdvözlöm az Egy negyvenes balfék vallomásai podcast hallgatóit, amely minden olyan nőnek szól, aki azon töpreng, hogy a fenébe jutott idáig, és miért nem egészen olyan az élet, mint amilyennek elképzelte. Mindenkinek, aki valaha körülnézve az életében azt gondolta: ez nem volt része a tervnek. Aki valaha is úgy érezte, hogy elszalasztott egy lehetőséget, vagy lemaradt a hajóról, és még mindig kétségbeesetten próbál rájönni, mi van, miközben körülötte mindenki gluténmentes brownie-t süt.

De először is hadd szögezzem le: nem állítom, hogy bármiben is szakértő vagyok. Nem vagyok életmódguru vagy influenszer, bármi legyen is az, és nem az a célom, hogy eladjak egy márkát. Vagy reklámot csapjak egy terméknek. Vagy megmondjam, mit kellene tenned, mert őszintén szólva, halvány gőzöm sincs róla. Én is olyan vagyok, aki küzd, hogy a tökéletes Instagram-profilok világában átlássa a saját zűrös életét, és aki kissé balféknek érzi magát. Sőt, ami még rosszabb, egy negyvenes balféknek. Olyasvalaki, aki elolvas egy lelkesítő idézetet, és ez inkább kimeríti, mintsem inspirálja. Aki nem próbál új célokat elérni, vagy újabb kihívásokat kitűzni maga elé, mert az élet így is elég kihívás. És aki nem úgy érzi, hogy #áldott és #azéletgyőztese, hanem leginkább #fogalmasincsmiaszartcsinál és #rákéneguglizni.

Ezért indítottam el ezt a podcastot… hogy elmeséljem, mi a helyzet, legalábbis velem. Mert ez az egész a mindennapi megpróbáltatásokról és viszontagságokról szól, arról, milyen érzés, amikor a negyven rossz oldalán találod magad, és rájössz, hogy a dolgok nem úgy alakultak, ahogy vártad. Arról, mi történik, amikor a dolgok rosszra fordulnak, és mindezek ellenére képes vagy nevetni. Az őszinteségről és az igazság kimondásáról. A barátságról, a szerelemről és a csalódásról. A nagy kérdések feltevéséről és arról, hogy válaszok nélkül maradunk. Az újrakezdésről, amikor már azt hitted, végeztél.

Ezekben a vallomások formáját öntő epizódokban megosztom veletek úgy a szomorú, mint a vicces részeket. Beszélni fogok arról, hogy selejtesnek, zavarodottnak, magányosnak és rémültnek érzem magam, hogy a legvalószínűtlenebb helyeken találok reményt és örömet, és hogy nincs annyi celebszakácskönyv és zúzott avokádó, ami megmentene.

Mert az, hogy balféknek érzed magad, nem arról szól, hogy kudarcot vallasz, hanem arról, hogy ezt elhitették veled. A nyomásról és a pánikról szól, hogy kipipáld az összes rubrikát, és elérd az összes célt… és arról, mi történik, ha nem sikerül. Amikor egyszerre kívül találod magad. Mert valamilyen szinten, az életed valamelyik területén nagyon könnyű úgy érezni, hogy kudarcot vallasz, amikor körülötted mindenki sikeresnek tűnik.

Szóval, ha van valaki, aki szintén így érez, akkor ez a podcast remélhetőleg segít neki abban, hogy kevésbé érezze magát egyedül.

Mert most már ketten vagyunk. És a kettő már kitesz egy törzset.

JANUÁR
#MIASZARTKEZDJEKAZÉLETEMMEL

Újév napja

Hogy a fenébe kerültem ide?

Nem ide, a januárba, ebbe a soha véget nem érő, szürke és komor hónapba, amely mintha örökké tartana, tele nyomasztó, rosszkedvű hétfőkkel, kudarcba fulladt fogadalmakkal és egy Instagram-hírfolyammal, amelyben celebek harsogják a világba, hogy „Új év! Izgalmas új projektek!”. Ettől persze nem érzem magam #inspiráltnak, és nem akarom beszerezni az edzésvideójukat vagy a dicsekvés… ‒ bocs, akarom mondani ‒ hálanaplójukat, hanem épp ellenkezőleg, #túlterheltnek érzem magam, és egy csomag családi kiszerelésű sajtos pufit majszolva zuhanok vissza a kanapéra.

Nem, arra céloztam, hogy nemsokára itt a születésnapom, hamarosan negyvenvalahány éves leszek, és ezt egyszerűen nem így képzeltem. Úgy értem, hogy történhetett ez? Mintha valahol elfelejtettem volna befordulni. Mintha lett volna egy Negyvenvalahány feliratú úti cél, és a barátnőimmel mindannyian arrafelé tartottunk volna, egyik kezünkben a fiatalsággal, a másikban az álmokkal, tele várakozással és lehetőségekkel. Kicsit olyan, mint amikor nyaralni indulsz, leszállsz a repülőről, és rálépsz azokra a mozgójárdákra, amelyek a többi utassal együtt elrepítenek, követed a poggyászkiadó felé vezető jelzéseket, alig várva, hogy lásd, mi van a fotocellás ajtók túloldalán.

Csakhogy ott nem a Bahamák meg a trópusi pálmafák várnak; a Negyvenvalahány nevű célállomáson ott egy szerető férj, imádni való gyerekek és egy gyönyörű otthon. Huss! Sikeres karrier, összecsukható konyhaajtók és ruhák a Net-a-Portertől. Huss! Boldogság és elégedettség, mert az élet sikeres, minden rendben van, és pontosan ott vagy, ahol mindig is képzelted, egy #annyiraszerencsésvagyok és #ennélnemlehetnejobbazéletem feliratú Instagram-fiókkal kiegészítve.

Nem, ismétlem, nem #holrontottamel és #miaszartkezdjekazéletemmel.

Törökülésben ülök az ágyamon, körbenézek a szobában, a szemem megakad a sarokban álló kartondobozokon és a két nagy, lezárt bőröndön. Még mindig nem fejeztem be a kipakolást. Bámulom őket, próbálom összeszedni a lelkesedésemet, aztán visszadőlök a párnákra. Ez várhat.

Helyette az éjjeliszekrényemen heverő új jegyzetfüzetre siklik a pillantásom. Épp ma vettem. A cikk szerint, amelyet épp olvasok, a boldogság titka a napi hálalista.

Ha mindazokat a dolgokat leírod, amelyekért hálás vagy, pozitívabbnak fogod érezni magad, megszabadulsz a negatív gondolkodási mintáktól, és megváltoztatod az életedet.

Fogom a jegyzetfüzetet, tollat veszek elő, és az első oldalra lapozok. Bámulom a hótiszta lapot, üres az agyam.

Ha szükséged van némi inspirációra, íme néhány dolog, amivel elindulhatsz:

Lélegzem.

Most viccelsz velem? Lélegzem? Nem hálás, hanem lényegében halott lennék, ha ez nem szerepelne a listámon.

Nem érzem az inspirációt.

Ne aggódj, ha nem tudod, mit írj! Kezdd egy dologgal, és fokozatosan juss el napi ötig!

Rendben. Egyszerűen leírom az első dolgot, ami eszembe jut.

1. A megszerzett légi kilométereim.

Oké, talán nem pont az az áldott és spirituális dolog, amire a cikk szerzője gondolt, de hidd el, amikor múlt héten visszarepültem ide, Londonba, átkozottul szerencsésnek éreztem magam, amiért ennyi légi kilométert gyűjtöttem.

Az elmúlt tíz évben Amerikában éltem, ebből öt évet Kaliforniában töltöttem el az amerikai vőlegényemmel. Imádtam Kaliforniát. Az örökös napsütést. Azt, hogy strandpapucsban lehet járni januárban. A kis kávézó-könyvesboltunkat a finom villásreggelijével és a könyvekkel borított falaival, amelybe minden megtakarításunkat beleöltük. Boldog voltam, szerelmes, és készültem a házasságra. A jövő cukorkaszínű szőnyegként terült el előttünk. Minden úgy lesz, ahogy mindig is reméltem.

De aztán az üzletünk csődbe ment, és vele együtt a kapcsolatunk is, és – Puff! – az aranyozott hintó visszaváltozott marhatökké. Nem mentem hozzá a herceghez, és nem éltem boldogan, amíg meg nem haltam, a cuki gyerekeinkkel meg az imádni való mentett kutyánkkal. Ehelyett összepakoltam, ami az életemből megmaradt, beváltottam az összes légi kilométeremet egy első osztályú jegyre, és átzokogtam magam az Atlanti-óceánon. A pokolba is, ha már leégtem és összetört a szívem, akkor legyen hátradönthető ülés, sajttál és ingyen bár! Köszönöm szépen.

A gintől és sajtos ropogóstól elködösült agyammal azt terveztem, hogy visszajövök Londonba, kibérelek egy lakást, telerakom illatgyertyákkal, és rendbe hozom az életemet. A bevándorlási vízumom hamarosan lejárt volna, és szükségem volt az újrakezdésre, ami nem emlékeztet állandóan arra, amit elveszítettem. Ráadásul apa nagylelkűen felajánlott egy kölcsönt, hogy segítsen talpra állni. Az amerikai álmom véget ért: ideje volt hazatérnem.

Csakhogy a dolgok megváltoztak, amióta elmentem, és gyorsan rájöttem, hogy a bérleti díjak a duplájára, sőt négyszeresére emelkedtek. És eltűntek a szingli barátaim a vendégszobáikkal meg az olcsó boraikkal, amelyeket hajnalig kortyolgattunk, miközben hangosan mondogattuk egymásnak, hogy „A pasi egy szemétláda, jobb neked nélküle”, és „Ne ess pánikba! Még rengeteg időd van!”. Mindezt úgy, hogy közben hosszan soroltuk a nálunk jóval idősebb hírességeket, akiknek sikerült találkozniuk a férfival, kinyomniuk egy babát, mielőtt túl késő lenne,{1} és az OK! magazinban meséltek a csodálatos szülésükről.

Mostanra az összes barátnőm férjhez ment, és a vendégszobáik tele vannak kisbabákkal, emeletes ágyakkal és gyerekverses matricákkal, estére pedig egy csésze gyógytea maradt, meg a fél tízes lefekvés. Ami azt jelentette, hogy két választásom maradt: meghúzni magam valakinek a kanapéján egy csésze kamillateával, vagy visszaköltözni a szülőkhöz.

Ne érts félre! Szeretem a szüleimet. De ez sosem volt a terv része. A húszas-harmincas éveim alatt a jövőképemben sehol sem szerepelt, hogy negyven fölött szingli leszek, és a gyerekkori szobámban alszom. Még akkor sem, ha anya az egyszemélyes heverőt franciaágyra cserélte, és a szobát hozzá illő Laura Ashley lámpákkal dobta fel.

A régi szobámat arra szánták, hogy ott aludjunk, ha hazalátogatunk Amerikai Vőlegénnyel, akiből hamarosan Jóképű Férj válik. Arra, hogy az egyre növekvő számú, rózsás arcú ivadékainkkal újraéljük a gyerekkori vidéki karácsonyok hangulatát. Arra, hogy a hétvégéken, amikor a nagyszülők vigyáznak az imádott unokáikra, mi elszaladjunk valamelyik puccos, túlárazott butikhotelbe, ahol a bárpult fölött dekorizzók égnek, az organikus menü csupa szabadon tartott ezt, azt és amazt tartalmaz, és sosem elég kemény a masszázs.

2. kiadoszoba.com

Valójában a legjobb barátnőmtől, Fionától hallottam róla, ő pedig a bébiszitterétől.

– Ki kellene próbálnod, Nell. Szerintem nagyon jó buli – győzködött vidáman az újonnan felújított amerikai konyhája carrarai márvány munkalapja fölött, miközben én depressziósan és jetlaggel küszködve gubbasztottam, kezemben egy csésze rossz ízű gyógyteával, miután nagyon kedvesen felajánlotta, hogy elszállásol néhány napra, amikor visszajövök Londonba.

Fiona szemében az életem mindig egy jó buli. És valószínűleg annak is tűnik, ha az ő boldog családi életének biztonságából szemléljük. Kicsit olyan, mint kipróbálni a bungee jumpingot, egy húsz négyzetméteres miniházban élni vagy lilára festeni a hajat: mindig szórakoztatónak tűnik, amikor nem te csinálod.

Ne érts félre! Néhány része nagyon szórakoztató volt. Csak nem a mostaniak.

– Így is lehet mondani – bólintottam Izzynek, az ötéves keresztlányomnak mosolyogva, aki a biozabkásáját lapátolta. Nekem személy szerint több más, alkalmasabb kifejezés is eszembe jutott, de Nell néninek nem szabad kimondania a csúnya b betűs szót.

– A keresztlányod szerint jó buli, nem igaz, drágám? – lelkendezett Fiona, miközben fogott egy tálat, beleszórt néhány szem friss áfonyát, némi chiamagot, és rácseppentett egy kis manukamézet.

Szeretem Fionát, az egyetem óta barátnők vagyunk, de ő egy teljesen más univerzumban létezik, mint én. Boldog felesége Davidnek, egy sikeres ügyvédnek, mostanra a középosztálybeli emberek kényelmes életét éli London délnyugati részén: két aranyos, magániskolába járó csemete, egy ízléses, dizájnos lakás, és az a fajta lebbenő szőke haj, amely mögött egy profi hajszárító és egy festékkel fantasztikusan bánó fodrász áll.

A gyerekek előtt múzeumi kurátorként dolgozott, és bejárta a világot, de mindezt feladta, amikor az első, Lucas megszületett. Most a napjai számtalan iskolai rendezvénnyel, a ház átalakításával, ötcsillagos üdülőhelyeken töltött családi vakációk szervezésével és pilatesedzésekkel telnek.

Eközben a Mi A Szart Kezdjek Az Életemmel nevű bolygón:

– Megismerkedhetsz néhány igazán érdekes emberrel.

Annyira kedves és pozitív volt, hogy nem volt szívem megmondani neki: még a gondolattól is csalánkiütést kapok, hogy pizsamában kell bratyiznom érdekes emberekkel. Nem akartam idegenekkel osztozni a hűtőszekrényen. Vagy, isten ments, a fürdőszobán. Fiatalon még jó móka volt, de most már nem az. Most lehangoló, lélekromboló és egy cseppet félelmetes. Úgy értem, akár meg is gyilkolhatna az ágyamban valami bizarr lakótárs, és a végén apró darabokra vágva, a muskátlikra szórva végzem.

NEGYVENES NŐ BORZALMAS VÉGE EGY ALBÉRLETBEN

Valaha annyira ígéretesnek tűnt az élete, mondják a megdöbbent szülők, akik legalább egy unokában reménykedtek.

Hangot adtam a félelmeimnek, ám Fiona elhessegette őket. A bébiszittere azt mondta, szuper dolog, és ezáltal rengeteg új barátot szerzett. Nem mutattam rá, hogy az illető egy huszonéves brazil csaj, szóval persze hogy szupernak találta. Abban a korban minden szuper. Különösen, ha valaki úgy néz ki, mint Fiona bébicsősze.

– Gyere, segítek keresgélni! – Ezzel előkapta az iPadjét, és bezárta a John Lewis oldalát. Másodperceken belül lelkesen lapozgatta a fotókat, mintha csak egy webshopban nézelődött volna. Ami gyakorlatilag így is volt. Csakhogy nem egy szép asztali lámpát és egy kasmírtakarót keresett, hanem otthont szegény, gyarló barátnőjének.

– Ó, nézd! Megtaláltam. Ez a tökéletes hely!

3. Arthur

A szoba egy Edward kori kis lakásban volt Richmondban, London egyik zöldövezetében, amely a vidéki hangulatáról és a családos lakóiról ismert. Én valami városiasabb és kevésbé gyerekes környékben reménykedtem, de a lakás elérhető volt, és meg tudtam fizetni. Ráadásul amikor elmentem megnézni, a szoba még nagyobbnak tűnt, mint a fotókon, és tartozott hozzá egy kis erkély is. Csupán egy bökkenő akadt.

– És ez a közös fürdőszoba.

Miután megmutatta a szobát, Edward, a lakás tulajdonosa és a leendő főbérlőm megállt a fürdő ajtajánál.

– Közös?!

– Ne aggódj, le szoktam hajtani a vécéülőkét! Ez az egyik szabály a házirendben – viccelődött, miközben kinyitotta az ajtót, és felkapcsolta a lámpát.

Leginkább azt hittem, hogy viccel. Egészen addig, amíg meg nem láttam a fogkeféjét a mosdókagyló mellett álló pohárban, és összeszorult a szívem.

– Oké, remek. – Próbáltam nem gondolni a kaliforniai fürdőszobámra. Emlékeztettem magam arra, hogy ez jó móka lesz. Akár a Jóbarátok, csak mi negyvenesek vagyunk, én pedig cseppet sem hasonlítok Jennifer Anistonra. Ragyogó mosolyt erőltettem magamra. Meg tudom csinálni.

– Szóval van valami kérdésed?

Edward idősebbnek tűnt nálam, sötét, hullámos haja a halántékánál őszült, és szögletes keretű szemüveget viselt, de sanda gyanúm szerint nagyjából velem egyidős lehet. Mostanában állandóan ez történik velem. Rettentően furcsa. Amikor középkorú emberekről olvasok, úgy gondolok rájuk, mintha a szüleim lennének vagy ilyesmi, aztán hirtelen rájövök: várjunk csak, hiszen egyidősek vagyunk! De hogy lehet ez? Egyáltalán nem hasonlítok rájuk. Legalábbis szerintem nem.

Ugye?

– Ööö… van még valami szabály? – Próbáltam én is humoros lenni, miközben követtem vissza a konyhába.

– Igen, kinyomtattam őket, hogy átnézhesd… – Benyúlt a fiókba, elővett egy gyűrűs iratgyűjtőt, és átadta.

– Ó! – Kábé húsz oldal volt, rengeteg szövegkiemelővel hangsúlyozott résszel. – A mindenit, ez aztán jó sok szabály!

– Úgy vélem, jobb, ha mindent tisztázunk, nem igaz? Akkor nincs helye a félreértéseknek.

Átfutottam néhányat. Csak a szokásos dolgok voltak a hangos zenéről, a rendről és a tapintatról, az ajtók bezárásáról.

– Van egy rész a környezettudatosságról és az energiatakarékosságról is.

– Igen, hogyne, persze. – Ebben a pontban egyetértettünk. Az elmúlt öt évet Kaliforniában töltöttem. Priust vezettem. Biotermékeket vásároltam (amikor megengedhettem magamnak). Volt egy szép kis gyűjteményre való bambuszból készült, újrafelhasználható szatyrom a bevásárláshoz. – Fontos számomra a környezetvédelem – mondtam.

– Szóval, kapcsold le a villanyt, ha elhagyod a szobát, zuhanyozz fürdés helyett…

– Nincs fürdés? – Összeszorult a mellkasom.

– Egy ötperces zuhanyzás harmadannyi vizet fogyaszt, mint a fürdés, így sokkal inkább környezetbarát.

– Igen, hogyne – bólintottam, és igaza volt, persze hogy igaza volt, de már nem Kaliforniában vagyunk, ahol aszály fenyeget, hanem Angliában, ahol megállás nélkül zuhog eső. A szüleim házát tavaly kétszer is elöntötte a víz.

– És szeretném, ha nem nyúlnál a központi fűtés termosztátjához.

Ösztönösen szorosabbra húztam magamon a kabátomat. Hideg volt, még odabent is. Megtapogattam a radiátort. Jéghideg.

– Még januárban sem?

Úgy értem, az ég szerelmére, ki nem kapcsolja be a fűtést januárban?

– 12,5 fokra van állítva, így a leghatékonyabb.

És ekkor azt gondoltam, hogy leszarom. Amióta szakítottam Amerikai Vőlegénnyel, azóta a „leszarom” lett az új életszemléletem. Igazából jobb, mint a „rohadjon meg”. Kevesebb erőfeszítést igényel.

– Hát, nagyon köszönöm. Van még néhány szoba, amit meg kell néznem…

Ami sok, az sok. Oké, az életem kész káosz volt. Semmi sem működött. Kezdtem kifutni az időből, és egyszerűen nem jött össze. Még mindig a partvonalon álltam, és vártam a boldogságra, bármi legyen is az. Nem voltam feleség vagy anyuka. És nem voltam menő „karrierista nő” sem, pedig egy újság szerint – a címét nem vagyok hajlandó leírni –, ez az oka annak, hogy minden „bizonyos korú” nő ebbe a helyzetbe kerül. Munkanélküli könyvszerkesztő voltam, aki minden megtakarítását egy vállalkozásba fektette, amely becsődölt, a kapcsolatával együtt. (Ha már itt tartunk: meg tudná nekem valaki mondani, miért nem létezik olyan, hogy „karrierista férfi”?)

Nem facsartam, sütöttem, főztem egészséges, tápláló ételeket a csodás konyhámban, valószínűleg azért, mert pillanatnyilag nem volt konyhám, sem saját lakásom, és őszintén szólva ezen a téren amúgy is hasznavehetetlen vagyok. Rohadtul fogalmam sem volt arról, mi van a brexittel, és ami még fontosabb, nem is érdekelt. Nem voltam tudatos. Nem jógáztam. A pokolba is, még a lábujjaimat sem tudtam megérinteni! És nem voltak közösségimédia-fiókjaim több ezer lájkolt fotóval, amelyek a tökéletes életemet dokumentálják.

– Örülök, hogy találkoztunk. – Elindultam az ajtó felé.

– Igazából van még egy dolog…

Felkészültem arra, amit hallani fogok.

– Hétvégenként nem vagyok itthon.

Megtorpantam.

– Tessék?

Ekkor Edward elmesélte, hogy nős, és van két ikerfia. Nős? Biztosan észrevette, hogy a tekintetem a csupasz gyűrűsujjára siklik, mert azt mondta, hogy otthon hagyta a mosdókagylón. Ez az „otthon” vidéken volt, ahová „az iskolák miatt” költöztek, de ő hétközben Londonban marad, hogy megspórolja az ingázást.

– Péntek reggel indulok, és csak hétfőn este jövök vissza, így a lakás egyedül a tiéd lenne.

Várjunk csak! Gyorsan kiszámoltam. Ez azt jelentené, hogy csupán három napig kell közösködnöm vele? Négy teljes napon át csak az enyém a lakás?

– Ha nem számítjuk Arthurt.

– Arthurt?

A nevét meghallva egy hatalmas, szőrös állat rontott be a konyhába, és olyan hevesen csóválta a méretes farkát, hogy kis híján fellökött.

– Arthur, ül! Ül!

Arthur rá sem bagózott, és továbbra is izgatottan ugrált fel rám, beterítve a nyálával, miközben a gazdája megpróbálta valamiféle ülő helyzetbe kényszeríteni.

– A feleségem, Sophie allergiás, ezért itt lakik velem – lihegte. – De hétvégén itt maradna veled… ezért a bérleti díjat ennek megfelelően módosítanánk.

Ránéztem Edwardra. A szemüvege csálén állt, a tréningfelsőjét finom fehér szőrszálak borították, amelyek szanaszét szálltak a szobában, óriási kutyaszőrös hógömbbé változtatva a konyhát, miközben a pólója ujja egy pillanat alatt eltűnt Arthur szájában.

– Oké, szuper. Mikor költözhetek be?

4. Megúsztam a fagyhalált.

A sors apró kegye, hogy a főbérlőm elment síelni. A hétvégén feljött Kentből, hogy ideadja a kulcsokat, aztán kirohant a Heathrow-ra, hogy a családjával Verbier-ben ünnepelje a szilvesztert. Ahogy kitette a lábát, felnyomtam a termosztátot huszonnégy fokra. Így most kellemes meleg van, én pedig egy szál fehérneműben fekszem az ágyon. Már-már úgy érzem, mintha újra Kaliforniában lennék.

Könnyek gyűlnek a szemembe. Nem, nem akarok erre gondolni. Néhány napja nem sírtam, és nem akarom elkezdeni.

Hangosan szipogok, és Arthurra pillantok, aki az ablak melletti szőnyegen alszik, majd vissza a jegyzetfüzetemre. Még egy dolgot fel kellene írnom a hálalistámra, hogy meglegyen a napi öt tétel, de fáradt vagyok. Még mindig küzdök az időeltolódással. Semmi nem jut az eszembe. Visszateszem a noteszt az éjjeliszekrényemre. Ezért nevezik ezt mindennapi gyakorlatnak. Biztos vagyok benne, hogy holnap sokkal pozitívabbnak és lelkesebbnek érzem majd magam.

Igen, ebben az évben gyökeresen meg fogom változtatni az életemet. Új év, újrakezdés, meg minden. Ami azt illeti, jövő ilyenkor valahogy így fog kinézni a hálalistám:

Hálás vagyok:

1. A szerető férjemért, aki mindennap friss virággal és észbontó szexszel mutatja ki, mennyire szeret.

2. Azért, hogy a mi kis csodánkat ölelgethetem, aki megmutatta a büszke nagyszüleinek, hogy anyuci nem egy negyvenes balfék, aki végül kifutott az időből.

3. Egy sikeres, menő karrierért, amely egyszerre nyújt kielégülést és hat számjegyű fizetést, amit a magazinokban látott szép ruhákra fogok költeni, és nem azzal töltök órákat, hogy az eBayen próbálom felkutatni ezek olcsóbb változatát.

4. Egy Pinteresten mutogatható otthonért, ahol rengeteg csodás vacsorapartit rendezhetek a barátaimnak, akik csodálják a belsőépítészeti érzékemet, és az ínycsiklandó, tápláló ételekért, amiket eléjük varázsolok, amíg ők incselkedve „házitündérnek” neveznek.

5. Az erőnek és nyugalomnak ezért az érzéséért, ami abból fakad, hogy az új Lululemon-ruháimban jógázom, és tudom, hogy végre ott vagyok, ahol lenni akarok, és nem fogok újságpapírból tákolt bocskorban egyedül meghalni.

A következő péntek

Istenem, ma van a születésnapom.

Emlékszel arra az időre, amikor még alig vártad a szülinapodat? Amikor boldogan és izgatottan ébredtél, és a falatnyi szerelésed tervezgetted? És az ünneplés hajnali kettőkor ért véget valami klubban, ahol vodkát ittál a haverjaiddal, és részegen azt ordítottad valami random fickó fülébe, hogy „Basszus, huszonhat éves vagyok! Annyira öreg!”.

Most már tényleg öreg vagyok.

Ma felébredve úgy érzem, mintha máris az összes vodkát megittam volna. És ahogy a csörgő telefonomért nyúlok, megpillantom a karomat az ágyam melletti egész alakos tükörben, és belém hasít: Ez az. Megtörtént. Lejárt az ujjatlan cuccok ideje.

Mindenki a nagy negyvenedikről beszél, de a valóságban nem akkora dolog betölteni a negyvenet. Negyvenévesnek lenni könnyű. A negyven egy nagy bulit és egy új ruhát jelent. Negyvenévesen még mindig ujjnyira vagy a harmincas éveidtől, és semmi sem érződik vagy látszik másmilyennek. De aztán egyik napról a másikra történik valami, és hirtelen negyvenvalahány leszel, és a dolgok elkezdenek… Hogy is mondjam?

A megereszkedés lenne az egyik szó. A ráncosodás a másik. Ráncosodás és megereszkedés. Úgy hangzik, mint egy új ízesítésű csipsz vagy egy kedvenc kocsma neve, csakhogy egyik sem. Furcsa dolog, ami a testeddel történik, és nincs ínyedre. Előveszed a nyári vakációra szánt, megbízható bikinidet, és komolyan elgondolkodsz egy egyrészesen. Találsz egy ősz hajszálat, de nem odafent. Elképesztően bizarr.

Mintha felgyorsulna az idő. És rohamosan fogyna. Elkezdesz hátratekintgetni, próbálod kitalálni, hogy a fenébe jutottál ide, ahelyett hogy előre néznél, mert őszintén szólva az halálra rémít. Ha szerencséd van, a felénél tartasz, és semmi sem olyan, mint amilyennek gondoltad, amikor lepukkant éjszakai klubokban idegenek fülébe üvöltöttél.

De lehet, hogy ebben a korban mindenki így érez a születésnapjaival kapcsolatban. Bár a Facebookon közzétett fotók alapján, amelyeken hangulatos cotswoldsi nyaralókban töltött hétvégéket és családi szelfiket látok, ahol mindenki egyforma mosollyal és egyforma gumicsizmában ünnepel – még a labrador is –, nem vagyok erről meggyőződve. Nem úgy néznek ki, mint akiket sokkolt és megdöbbentett, hogy ez hogyan történhet meg velük. Úgy festenek, mintha egy J. Crew-katalógusból léptek volna ki.

Anya és apa elsőként hívnak fel, és boldog születésnapot kívánnak.

– És hívott még valaki? – kérdezi anya, miután apa befejezte az éneklést, és kiment a veteményesébe.

Anya puhatolózik. Még mindig nem mentem bele a részletekbe, hogy mi történt Amerikai Vőlegénnyel, csak annyit mondtam, hogy az esküvő lefújva, én pedig visszaköltözöm Londonba.

Reggel fél nyolc; ez még egy kicsit korai.

– Kaliforniában mennyi az idő?

Tudtam.

– Éjjel fél tizenkettő.

– Tényleg?

Annyi éven át, amíg Amerikában éltem, anya és apa képtelen volt megbirkózni az időeltolódással. A beszélgetések mindig azzal kezdődtek, hogy „Ott mennyi az idő?”, és amikor megmondtam nekik, mindig elképedtek, és állandóan FaceTime-hívások ébresztettek az éjszaka közepén. Mert persze nem mertem kikapcsolni a telefonomat, hátha történik valami. Ami egy másik dolog, és akkor következik be, ha az ember elér egy bizonyos kort. Mintha a mágneses pólusok átváltanának, és miután a szüleid évekig aggódtak érted, te kezdesz el aggódni őértük. Olyan ez, mint amikor gyereked van, csak itt kimaradt az aranyos babakorszak, és az enyémek hetven- és hetvenkét évesek.

– Akkor ott még nincs is születésnapod?

Szegény anya. Azt hiszem, kapaszkodik a reménybe, hogy ez a szakítás nem végleges, és hamarosan újra kitűzzük az esküvőt.

– Nem, még nincs.

– Ó, az jó! – Megkönnyebbültnek tűnik. – Szóval hogy fogsz ünnepelni?

– Találkozom a barátaimmal egy italra.

– Ez jól hangzik.

– Igen, jó lesz mindenkit újra látni és beszélgetni.

– Mert tudod, apáddal egy kicsit aggódunk érted…

– Anya, jól vagyok, de őszintén. Nem kell aggódnotok. Amint elintéztem itt néhány dolgot, hazamegyek pár napra.

– Az csodás lenne!

– Oké, anya, viszl…

– Tudom már, mit akartam mondani!

Az megvan, hogy egyes szavak különböző dolgokat jelentenek különböző embereknek? Nos, az én anyukámnak a „viszlát” nem a beszélgetés végét jelenti. Épp ellenkezőleg, egy teljesen új téma kezdetét jelzi, ami általában azzal jár, hogy egy elhalálozott illetőről mesél, akit nem ismerek, aki rokona valakinek, akit szintén nem ismerek, aki a szomszédja valakinek, akiről aztán tényleg soha nem hallottam.

Felkészülök.

– Ha majd meg akarsz látogatni bennünket, szólj előtte, most, hogy airbnb-zünk.

Rámeredek a telefonomra. Nem hiszek a fülemnek.

– Airbnb?

– Igen, nem említettem? Apáddal láttunk egy műsort róla, és úgy döntöttünk, hogy kipróbáljuk. Meghirdettük a régi szobádat, és elárasztanak bennünket a foglalások.

Szóval erről szólnak a Laura Ashley lámpák.

– Ezen a héten egy kedves fiatal pár szállt meg nálunk, és képzeld, nászúton vannak!

Na tessék! Amikor azt hiszed, hogy az életed már nem lehet rosszabb, mindig jön a felfedezés: egy újsütetű házaspár kefél a régi szobádban, hogy új mélységekbe taszítson.

– Mi van Richard régi szobájával?

– Hát, ő gyakrabban jár haza látogatóba.

Összeszorítom a fogamat, ahogy megforgatja bennem a kést. Richard az öcsém, és egyszerűen nem tud rosszat lépni. Manchesterben él, és néhány barátjával kézműves sörfőzdét nyitott. Pár hetente meglátogatja a szüleimet egy zsák szennyessel és egy újabb barátnővel. Rich harminckilenc éves, és azt mondja, még nem áll készen arra, hogy megállapodjon, ám emiatt senki sem aggódik, legkevésbé ő. Rich férfi. Az más. Ő nem fut ki semmiféle időből.

– Oké, most már tényleg mennem kell.

– Persze, biztosan rengeteg a dolgod. Majd beszélünk. Legyen csoda szép napod!

Miután leteszem a telefont, kissé elfog a bűntudat. Igazából nem kell sehová mennem. Nincs semmilyen sürgős elfoglaltságom, például a gyerekeket elindítani az iskolába, vagy munkába menni. A karrieremre gondolok, aztán megpróbálok nem gondolni rá. Tíz éve, hogy főállású könyvszerkesztőként Londonból a kiadóm New York-i irodájába költöztem. Fantasztikus lehetőség volt, és az időzítés is tökéletesnek bizonyult – éppen akkor ért véget egy kapcsolatom, és nagyon vágytam a környezetváltozásra –, így belevetettem magam az új munkámba, valamint a New York-i randizási szcénába.

Ám öt évvel később még mindig szingli voltam, és gyorsan elvesztettem a reményt, hogy valaha is lesz valakim. Így amikor egy bárban megismerkedtem egy jóképű, sötét szemű séffel, követtem őt és a szívemet a nyugati partra, ahol eljegyeztük egymást, mindketten otthagytuk az állásunkat, és Ojaiba, egy Los Angelestől északnyugatra fekvő kisvárosba költöztünk, hogy megnyissuk a kis kávézó-könyvkereskedésünket. A szüleim örültek, ugyanakkor aggódtak is. Szereztem egy vőlegényt, de feladtam egy jó állást, és apám óvatosságra intett.

Ám nekem nem volt semmi kedvem az óvatossághoz. A harmincas éveim végén jártam. Találkoztam az igazival. Összeházasodunk, gyerekeink lesznek, és együtt töltjük életünk hátralévő részét. A saját vállalkozás megalapítása volt a hab a tortán. A könyvek iránti szeretetemet és az ő ételek iránti szenvedélyét ötvözte, és éjt nappallá téve dolgoztunk, hogy sikerre vigyük. Kit érdekel, ha a vállalkozások fele az első évben tönkremegy? Mi a másik ötven százalékban leszünk.

És néhány évig így is volt – ám végül a növekvő bérleti díjak, a parttalan munkaidő, a gyorsan elenyésző megtakarítások és egy csomó más dolog mind az üzletet, mind a kapcsolatunkat felmorzsolták. Így hát itt vagyok: #munkanélkülinegyvenesszingli.

Pittyeg a telefonom. A barátnőm, Holly az. Holly Adam felesége, és van egy hároméves kislányuk, Olivia.

Ma este nem tudunk menni. Megbetegedett a bébiszitter. ☹ ☹ Bocsi! Később felhívlak. Boldog születésnapot és jó szórakozást ma este! xxxx

Ismét jelez a mobilom. Ezúttal Max az, akivel egy római ifjúsági szállón találkoztam tizennyolc éves koromban. Azon a nyáron együtt utaztuk körbe hátizsákkal Európát. Most már Michelle férje, három gyereke van, és úton a negyedik, de jó barátok maradtunk. Sőt, a legidősebbnek, Freddynek én vagyok a keresztanyja.

Boldog születésnapot, Stevens! Teljesen kiment a fejemből a ma esti szülői értekezlet. Ha nem megyek, Michelle lemetszi a golyóimat. Gyere át inkább jövő héten vacsorára! M

Kettő kiesett. Még egy van hátra. Fiona egy órával később hív.

– Meg fogsz ölni, de…

Végül mindenki lemondta. Ami rendben is volt. Teljesen megértettem. Megesik az ilyesmi. Mozgalmas családi élet, meg minden. Csak… nos, hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem voltam egy kicsit csalódott.

Ó, kit akarok átverni? Teljesen ki voltam borulva. De nem a barátaim, hanem a helyzetem miatt. Szóval elmentem terápiára.

A shoppingoló fajtára.

Ahogy kiérek a főutcára, azonnal jókedvre derülök. Kinek van szüksége szerető partnerre, aki romantikus vacsorára visz egy gyönyörű étterembe, amikor itt egy dögös rózsaszín overall cuki kis japán ujjakkal? Vagy gyerekekre, akik szülinapi üdvözlőlapokat készítenek nekem, amelyeket örökké a hűtőn fogok tartani, amikor találok egy olyan szűk fehér farmert, amiben nem nézek ki kövérnek? És mi van akkor, ha nincs munkám vagy saját otthonom, amikor ott egy gyönyörű, csíkos, szalmafonatú tűsarkú, amit megengedhetek magamnak az anyától és apától kapott szülinapi pénzből?

Hogy pontosan hová fogom felvenni a szűk fehér farmert, a rózsaszín overallt és a szalmafonatú tűsarkút a januári londoni zimankóban, arról fogalmam sincs. Ráadásul igazából egyiket sem próbáltam fel, mert túl hosszú volt a sor a fülkék előtt. De kit érdekelnek az ilyen apróságok, döntök később, miközben a busszal hazafelé tartok a főutcáról, kibámulok az ablakon, és vidáman kortyolgatok egy doboz előre kikevert gin-tonikot. Születésnapi kényeztetés meg minden.

Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy talán így kezdődik. Az egyik percben még a negyvenvalahányadik születésnapod van, veszel a Zarában egy kis ujjatlan ruhát, és a tömegközlekedésen elszopogatsz egy ünnepi kis koktélt. Aztán mielőtt észbe kapnál, máris whiskyt vedelsz egy papírzacskóból, és mindennek vége. Hirtelen úgy érzem magam, mint a lány a vonaton, csak én buszon ülök.

Istenem! De legalább nem kezdem el gyilkolni az exeimet.

Amerikai Vőlegényre gondolok, és előkotrom a telefonomat. Semmi.

És ezzel a jókedvem is odavan. Könnyek szúrják a szememet, és dühösen pislogva visszadugom a telefonomat a zsebembe, majd belenyúlok a szatyromba.

Leszarom. Előveszek egy másik dobozt.

Hálás vagyok:

1. Anyukámért és mindenért, amit értem tesz, és alig várom, hogy hazamehessek a régi szobámba.

2. A Zaráért, még akkor is, ha a farmert nem tudom a térdemnél tovább felhúzni, és a dögös rózsaszín kezeslábas förtelmesen áll rajtam.

3. Annak – bárki legyen is az –, akinek az a zseniális ötlete támadt, hogy előre összekeveri a gint és a tonikot, és egy ügyes kis dobozba teszi.

4. Az idegennek, akinek elaludtam a vállán, és összenyálaztam, és aki felébresztett, mielőtt túlmentem volna a megállómon.

5. Amiért nincs dugóhúzóm, és hogy az exem nyolcezer kilométerre lakik tőlem.

A következő nap

Úgy érzem, mindjárt szétrobban a fejem.

Kész: soha többé nem iszom. Száraz januárt fogok tartani. Oké, egy cseppet lekéstem, tekintve, hogy a hónap már egy hete elkezdődött, de jobb későn, mint soha, ugye?

Ugye?

Szóval tegnap este az volt a terv, hogy itthon maradok, és megpróbálok születésnapi vacsorát főzni magamnak, de mire hazaértem, elillant a vágyam, hogy konyhatündér legyek. Túl nagy erőfeszítés ez egy embernek. Ráadásul, miután a gin-tonik hatása kezdett elmúlni, az egész egy kicsit szomorúnak tűnt.

Ezért inkább elvittem Arthurt sétálni. Még nem volt alkalmam felfedezni az új környéket, és lámpafényes, ismeretlen utcákon kanyarogtunk. Furcsa érzés volt újra Londonban lenni, bár ez egyáltalán nem hasonlított arra a városra, amelyikre emlékeztem. Mielőtt elmentem New Yorkba, egy bolt fölött béreltem lakást, a város kellős közepén, ahol minden oldalról forgalom, zaj és szmog vett körbe – ez azonban egy sokkal csendesebb külváros volt, takaros sorokban álló házakkal, elegáns viktoriánus teraszokkal és sakktáblakockás kerti utakkal.

A tekintetem végigpásztázta a házak ablakait, mintha egy képeskönyvet lapozgatnék. Mindenütt egy-egy pillanatképet láttam a családi életből. Egy anyuka az emeleti ablakban a kislánya haját fésülgette fürdés után; egy pár a kanapén összebújva tévét nézett, a képernyő fénye tükröződött az arcukon; egy hátizsákos férfi becsukta maga mögött a bejárati ajtót, mire a „Megjött apuci!” kiáltások hallatszottak.

Megálltam. Ha valaha volt metafora az életemre, akkor ez volt az. Én odakintről nézem, ahogy mindenki más odabent van. Nézem a családi boldogság otthonos jeleneteit. Kicsit megborzongtam, és a fülemre húztam a gyapjúsapkámat. Akár egy magányos farkas a hidegben.

És mégis…

Oké, szóval a teljes kitárulkozás szellemében be kell vallanom valamit.

Bármennyire is vágyom minderre, egy másik részem fél tőle. Az a részem, amelyik megesküdött a naplójában, hogy soha nem fogja úgy végezni, mint a szülei. Az, aki a zseblámpa fényénél olvasott a takaró alatt, és szenvedélyes románcokról meg távoli országokba való utazásokról álmodozott. Az, aki elhatározta, hogy egy kevésbé hétköznapi életet fog élni, tele szabadsággal, izgalommal és kalanddal. Valami mással…

Arthur behúzható póráza hátrarántott, és megfordulva láttam, amint egy nagy ház felhajtóján guggol, és épp egy hatalmasat szarik.

…erre kutyaszart szedek.

Igyekeztem nem gondolni több metaforára, hanem beledugtam a kesztyűs kezemet a zacskóba, és elkezdtem felkanalazni a kutyaszart. Azért használom a „felkanalazni” szót, mert Arthurnak mindig vacakol a gyomra, és soha nem arról van szó, hogy egyszerűen csak felszedem, hanem szó szerint fel kell kaparnom az aszfaltról. Próbáltam megállni öklendezés nélkül, miközben megjelent az ablakban a háztulajdonos, és Arthurral együtt engem bámult. Esküszöm, valami nagyon nem stimmel az ember-kutya kapcsolatnak ezzel az aspektusával. Ha valaha is földönkívüliek szállnának le a Földre, vajon kit tartanának a gazdinak? Tuti, hogy nem az embert.

Folytattam a vakarászást… Tessék, szerintem, felszedtem mindet… Az iPhone-om lámpájával rávilágítottam a kocsifelhajtóra, hogy ellenőrizzem. Látja, Igazi-Felnőtt-Háztulajdonos úr? Lehet, hogy balféknek érzem magam, de rendkívül felelősségteljes ember vagyok. Enyhe diadalérzet fogott el.

Amit rosszulléttel határos rémület követett, amikor a fénysugár az aszfaltról a kakazacskóra siklott.

Jesszusom! Kiszakadt! Áthatoltak rajta az ujjaim. Az egész trutyi a csillámos kasmírkesztyűmön volt, amit karácsonyra kaptam. Lerántottam a kezemről. Basszus! Basszus! BASSZUS!

Sírni tudtam volna. Szó szerint a legszívesebben lefeküdtem és zokogtam volna. Tényleg megfordult a fejemben. El tudtam képzelni, ahogy a tulajdonos kiszól a konyhába a feleségének: „Drágám, egy idegen nő fekszik a felhajtónkon, kutyakakával borítva, és hisztérikusan zokog. Nem hallom a dupla ablakon keresztül, de azt hiszem, valami olyasmit mond, hogy ma van a születésnapja. Talán hívnunk kéne a rendőrséget. Meg fogja rémíteni a gyerekeket.”

Csakhogy Arthurnak más tervei voltak. Meglátott egy mókust, felvonított és elrohant, magával rántva engem is, ahogy a járdán száguldott, miközben én az életemért kapaszkodtam. Persze nem kapta el. A mókus eltűnt egy fán, Arthur pedig ott állt a tövében, és kiugatta a tüdejét. Egy kicsit megsajnáltam szegényt. Azt hinné az ember, hogy mostanra már megtanulta. Másrészt, hány év kell ahhoz, hogy én is megtanuljam: ha egy férfi úgy tűnik el, hogy nem válaszol a hívásodra, akkor az sem segít, ha végtelen sms-ek küldésével kiugatod a tüdődet.

Ami nagyjából ugyanaz. Olyasmi.

Elindultunk hazafelé, és én már gondolatban túl voltam a fürdésen, az iPhone-ommal pedig ágyba bújtam, hogy végiggörgessem a naplementés fotókat, meg hogy ki mit evett vacsorára, amikor egy sarki kocsmából megcsapott a hal és sült krumpli illata. Végül is születésnapom volt.

Odabent néhány helybéli ücsörgött, békésen iszogatva. Arthurt kikötöttem a sarokban egy asztal lábához, amíg én elmentem kezet mosni, és rendeltem egy pohár bort, valamint halat és sült krumplit a bárpultnál. Amikor öt perccel később visszamentem, félig-meddig arra számítottam, hogy Arthur átvonszolta az asztalt a kocsmán. Ehelyett engedelmesen ült ugyanott, ahol hagytam és egy kötött sapkás kisfiú vakargatta a fülét.

– Ezt szereti – mosolyogtam rá.

A fiú felnézett, mintha valami tiltott dolgon kapták volna.

– Ó, a te kutyád?

Már éppen azt akartam mondani, hogy a főbérlőmé, amikor valamiért meggondoltam magam.

– Igen, az enyém.

– Mi a neve?

– Arthur.

A kisfiú szélesebben elvigyorodott, felfedve egy hiányzó fogát.

– Mint Artúr király?

– Pontosan – bólintottam, és Arthurra pillantottam, aki ott ült, és egészen királyian festett, miközben a fejét simogatták. Az „őfelsége” nem volt rossz előtag, elvégre ki látszott itt a főnöknek? Biztosan nem én. – Artúr király.

A kisfiú szeme felcsillant, és kezét mélyen Arthur bundájába fúrta.

– Szeretnék egy kutyát, de anyu nem engedi. Azt mondja, csak hörcsögöm lehet.

– Hát, egy hörcsög vicces tud lenni.

A fiú nem tűnt meggyőzöttnek.

– De az nem olyan, mint Artúr király – mutatott rá.

– Nem, nem olyan – ismertem el.

– Hát itt vagy, Oliver!

A férfihangra mindketten felnéztünk.

– Nem tudtam, hová tűntél…

Egy férfi bukkant elő a kocsma másik feléből, úgy nézett ki, mint aki épp most jött be az utcáról. Pehelykabátot, vastag sálat és kesztyűt viselt, sötét rövid frizurát, és kiköpött mása volt Olivernek. Szóval biztosan az apja lehetett.

Oliver izgatottan ragadta meg a kabátja ujját.

– Találd ki, hogy hívják! Artúr király! Mint a filmben, amit láttunk.

– Nem zavarta, ugye?

– Nem, egyáltalán nem.

A férfinak nagyon szép szeme volt. Halványkék, olyan színű, mint a kifakult farmer.

– Akkor jó – mosolygott, majd rákacsintott a fiára. – Gyere, mert elkésünk!

Vonzó volt, a maga apás módján.

– Vakard meg a fülét! Imádja!

A férfi kötelességtudóan leguggolt, levette az egyik kesztyűjét, és megvakarta Arthur fülét. Arthur lubickolt a figyelemben.

– Na, szerinted ő is megvakarja az enyémet? – kérdezte komoly arccal, oldalra billentve a fejét, mire Oliverből kitört a kacagás.

– Oké, gyere, most már tényleg mennünk kell, különben az anyukád megöl. A mozinál vár bennünket.

– Szia, Artúr király… Szia! – integetett Oliver mindkettőnknek.

– Viszlát! – intettem én is. –  Jó szórakozást a filmhez!

– Köszönjük – mosolygott az apa, kézen fogva a kisfiát.

Néztem, ahogy együtt kisétálnak a kocsmából, és egy pillanatig akaratlanul is azt kívántam, bárcsak én lennék az a szerencsés nő, aki a moziban vár rájuk. Nemcsak azért, mert olyan aranyosan néztek ki, apa és fia, kéz a kézben, hanem mert nem tudtam nem észrevenni, hogy a férfi mennyire kitöltötte azt a farmert…

Hé, Nell!

Meglepett a dolog. Ő volt az első férfi, akit Amerikai Vőlegény óta egyáltalán észrevettem, nemhogy vonzónak találtam volna. Amit a lemondás követett, mivel valakinek a férje, ami sajnos nem ért meglepetésként, mert az én koromban már az összes jót lefoglalták.

Ám valahol a sebzett lelkem mélyén fellobbant egy kis reménysugár is, hogy talán, csak talán, még nincs mindennek vége számomra.

Hálás vagyok:

1. A boromért, ami annyira finom volt, hogy még két pohárral kellett rendelnem.

2. Azért, hogy Arthur tudja az utat hazafelé.

3. Az ibuprofenért.

4. A tegnap esti bevillanásért, különben nem jutott volna eszembe, hogy a Szar-gate zűrzavarában otthagytam a sértő kakazacskót és kesztyűt, és vissza kell majd mennem értük, egy megalázó bocsánatkérés kíséretében.

5. Azért, hogy még nincsenek rólam „Keressük” plakátok a környéken.{2}

{1} Másképpen MTKL. Régebben ez a határ harminckilenc év volt. Aztán felkúszott negyvenkettőre. Most már annyi, amennyit kedvező fényviszonyok között meg lehet úszni.

{2} Biztos, ami biztos, sapkában járok.