A nevetőhatás

Fordította
Bosnyák Gabriella

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ros Ben-Moshe: The Laughter Effect

Published by Nero,

an imprint of Schwartz Books Pty Ltd.

Copyright © Ros Ben-Moshe 2023

Ros Ben-Moshe asserts her right to be known as the author of this work.

All rights reserved.

A nevetőhatás © Partvonal Könyvkiadó, 2024

Magyar fordítás © Bosnyák Gabriella

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2024

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Korrektor: Baranyi Vivien

Borító: Földi Andrea

ISBN: 978-963-609-133-0

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Attól a pillanattól kezdve rázkódtam a nevetéstől, hogy a kezembe vettem a könyvet, és ez egészen addig tartott, amíg le nem tettem. Újra el fogom olvasni.

Groucho Marx

Szeretett szüleimnek, Bridgetnek és Cyrilnek, az életért és a nevetés ajándékáért

Bevezetés

Ami a testnek a szappan, az a léleknek a nevetés.

jiddis közmondás

Mindannyian hallottuk már azt a mondást, hogy: „A nevetés a legjobb orvosság.” Ám tényleg ennyire egyszerű lenne az egész? Lehet-e a nevetés gyógyír a modern kori problémákra, például a magányra és a depresszióra? Vajon mi a helyzet akkor, ha éppen nincs kedvünk nevetni, vagy ha nem tartjuk magunkat különösebben szórakoztatónak, és a családtagjainkról sem mondható el mindez? Hogyan férhetünk hozzá ehhez a kiapadhatatlan forráshoz?

A jó hír az, ha vonakodunk előcsalogatni a bennünk élő mókamestert, vagy éppen feszült időszakot élünk át, akkor is segítségül hívhatjuk az általam „nevetőhatásnak” keresztelt jelenséget. A tudományos alapokon nyugvó test-elme filozófiának és gyakorlatnak – amelynek alapja a bibliai időkig és az ősi civilizációkig nyúlik vissza – meglepő módon semmi köze a viccekhez vagy a vicces helyzetekhez. Sokkal inkább holisztikus humor- és nem humoralapú készségek gyűjteménye ez, amely a jókedvet és az életörömöt szándékosan előidézhető állapotként definiálja, amely rendszeres gyakorlással tartós derűt eredményezhet. Először is lehetővé teszi a testünk számára, hogy jól érezze magát – még akkor is, amikor nem vagyunk éppen a legjobb formánkban –, amelyhez az elménk csatlakozni fog. A nevetőhatás több olyan elemet foglal magában, amely segít növelni az örömöt és ellenállóvá tesz az élet kihívásaival szemben, továbbá az „érző” testet és a „gondolkodó” elmét az optimális mentális egészség felé tereli.

A nevetőhatás azon alapul, hogy minden érzelmet meg kell tapasztalni: a jót, a kevésbé jót és még a kevésbé jónál is kevésbé jót. Ez tesz bennünket emberré. Szándékosan hívjuk segítségül a nevetést – az öröm lényegét –, hogy visszaverjük a stresszhormonok támadását, és előállítsuk napi jóllét „dózisunkat”: vagyis a dopamint, agyunk jutalmazó hormonját, az oxitocint, amelyet szeretethormonnak is nevezünk, továbbá a szerotonint, testünk antidepresszánsát, és az endorfinokat, más néven a boldogsághormonokat. Mindezekkel részletesebben is foglalkozunk majd, miközben felvértezzük magunkat azokkal az erőforrásokkal is, amelyek lehetővé teszik, hogy megéljük a nevetőhatást. Ha naponta alkalmazzuk azokat a technikákat és stratégiákat, amelyeket a könyvben részletesen ismertetek, teljesen átalakíthatjuk a fizikai, a mentális és az érzelmi életünket. A nevetőhatás filozófiáját személyes és szakmai tapasztalataimból kiindulva évek alatt alkottam meg. Filozófiám a kutatásaim mellett nevetéssel és humorral foglalkozó szakemberek széles körű tanulmányain és gyakorlatán, valamint a humor- és nevetésterápián, a pozitív pszichológián, a mindfulnessen (tudatos jelenlét) és az idegtudományokon alapul, és a világ minden tájáról származó, személyes átalakulásról szóló történetek[1], továbbá tudományos kutatások teszik teljessé a képet.

KEZDJÜNK HOZZÁ!

1. Sorolj fel öt dolgot, ami megnevettet!

2. Kik azok az emberek, akik megnevettetnek? Milyen érzést keltenek benned?

3. Mi a legkorábbi nevetős emléked? Kikkel voltál? Emlékszel rá, mit csináltatok éppen? Éld át újra azt az örömöt, amit akkor éreztél – halld és érezd a nevetést!

Mostanra már bizonyára kialakítottál rólam egy képet. Talán Pollyanna típusú személyiségnek tartasz: naiv optimistának, aki folyton a fellegekben jár. Vagy azt gondolod, nekem sosem volt részem gyászban, betegségben vagy szomorúságban? Bizton állíthatom, hogy mindegyikkel megküzdöttem. Hogy hogyan fedeztem fel a nevetőhatást?

Körülbelül húsz évvel ezelőtt nagyon elkeseredtem, amikor a gluténmentes, tejmentes és nagyrészt vegetáriánus ételek receptjeit tartalmazó szakácskönyvemre vonatkozó ötletemet több kiadó is visszautasította, mert úgy gondolták, túl kicsi a piac ahhoz, hogy megtérüljön egy speciális szakácskönyv gyártási költsége. (Nem sok látnoki képesség szorult beléjük!) Krónikus fáradtság szindrómám (CFS) miatt élénken érdeklődtem a jólléttel kapcsolatos dolgok iránt, ezért elhatároztam, hogy folytatom a tanulmányaimat. Ahhoz, hogy a posztgraduális egyetemi képzés követelményeit teljesíteni tudjam, gyakorlatot kellett szerezzek ezen a területen. Éppen akkoriban rendezték meg Melbourne-ben a WHO Egészségfejlesztési Világkonferenciáját, amelyre jelentkeztem, és mint a napi ülésszakok összefoglalójában közreműködő előadó vettem részt. A rengeteg „komoly” előadás közül a nevetőjóga különösen felkeltette az érdeklődésemet. Erről muszáj volt beszámolnom.

Phillipa Challis tapasztalt facilitátor ismertette a nevetőjóga alapjait, majd kérte a közönséget, hogy vegyenek részt a gyakorlatban. Ahogyan a többi résztvevővel együtt nevettem, rögtön éreztem a lelkesítő energiát, és a bennem zajló fizikai és érzelmi átalakulást. Ez volt életem egyik legfelvillanyozóbb élménye. Húsz hosszú évig szenvedtem krónikus fáradtságban, több szakorvost és alternatív gyógyászattal foglalkozó szakembert is felkerestem, és mindent megpróbáltam, hogy túljussak ezen, de nem jártam sikerrel. Ám a nevetőjóga egészségemre gyakorolt hatása azonnali és eredményes volt, és egyáltalán nem hasonlított semmi máshoz, amit addig próbáltam. Rögtön tudtam, hogy megtaláltam az életcélomat.

Egészségfejlesztéssel kezdtem foglalkozni, majd elvégeztem a nevetőjóga-oktató képzést. A nevetés erényeit hirdettem mindenkinek, aki kíváncsi volt rá. Egészen addig, amíg egy korántsem vicces szakasz következett az életemben: negyvenkét évesen bélrákkal diagnosztizáltak. Annak ellenére, hogy a rákban nincs semmi nevetséges, tudtam, hogy a nevetés a küzdelmem része lesz. Eljött az ideje, hogy elkezdjem gyakorolni, amiről addig szónokoltam. Csak időre volt szükségem (és néhány nagyobb műtétre), hogy meglássam az összefüggéseket.

Az első lökést egy nevetőjógával egybekötött, fehérneműs lánybúcsú adta, ahová facilitátornak hívtak. Amikor hónapokkal azelőtt meghívást kaptam az eseményre, madarat lehetett volna fogatni velem. Ám négy nappal egy komoly bélműtét előtt bárhol szívesebben lettem volna, mint húsz, fehérneműben sürgölődő nő társaságában. Szóltam néhány szót a nevetés jótékony hatásáról, mielőtt rátértünk volna az aktív nevetésre. Pillanatokon belül könnyebbnek és derűsebbnek éreztem magam, sőt a végére szinte súlytalanná váltam. Beindult az endorfintermelés, a természetes morfinforrás, és hirtelen erős életöröm járt át. Ez volt az első alkalom, hogy elismertem, nekem sokkal nagyobb szükségem van erre a gyógymódra, mint a csoportnak. Mivel szó szerint kinevettem magamból a stressz jelentős részét, lelkileg felkészültebbé és erősebbé váltam a rám váró, hosszú műtétre.

Úgy döntöttem, hogy átültetem az elméletet a gyakorlatba. Azért, hogy a lehető legjobban érezzem magam, úgy gondoltam, nem várom meg, amíg nevetni támad kedvem, hanem a műtétem után nevetésre fogom késztetni magam. Csakhogy akkor még nem tudtam, hogy a műtéttel nemcsak a beleim harminc centiméteres szakaszát veszik el tőlem, hanem a nevetés képességét is hetekig nélkülöznöm kell. A lélegzetvétel is épp elég kihívást jelentett. Megfosztottak valamitől, amit egész életemben adottnak tekintettem.

A műtét után úgy éreztem magam, mintha egy nyergesvontatóval ütköztem volna. Rosszkedvű voltam, és – egy újabb adag morfiummal együtt – valami pozitívra vágytam. A kezem – mintha valami mágneses erő mozgatná – az érintetlen reggelim mellett lévő toll és papír után nyúlt. Felírtam mindazokat a dolgokat, amelyekért az adott helyzetemben hálás voltam, a lassítás fontosságától kezdve – még akkor is, ha a kényszer vitt rá – a testem csodálatos öngyógyító képességéig. Hálás voltam, hogy túléltem a műtétet, és késztetést éreztem arra, hogy tovább írjak.

Pár perc elteltével sugárzó mosoly terült szét az arcomon, jobb lett a kedvem. Mintha minden sejtem, minden szövetem, minden izmom mosolygott volna. A sötétségből fény áradt, a veszteség miatt érzett gyász pedig átadta helyét a hálának. Teljesen megfeledkeztem a fájdalmamról. Amikor bejött a nővér, hogy beadja a morfiumot, és azt látta, hogy ülök az ágyban és derűsen mosolygok, kifordult a kórteremből, mert azt hitte, eltévesztette az ajtót. A testem természetes morfinkészlete végezte a dolgát. Ez volt az én ahaélményem. Én voltam a nevetőhatás élő megtestesülése.

Ebben az időszakban a nevetőhatással kapcsolatos kutatásaim kezdtek kiterjedni a fizikai nevetésen túlmutató, azzal összefüggő területekre is. Nem akartam megvárni, amíg testileg jól érzem magam, hanem aktívan kerestem annak a lehetőségét, hogyan fokozhatom szándékosan ezeket a jó érzéseket. Magamévá akartam tenni a pozitivitást, akár teljes szívből jövő mosollyal, hálával vagy a problémák helyett a lehetőségek keresésére ösztönözve az elmémet, akár pozitív naplóírással, amelynek során a sérelmeimet szórakoztató módon keretezem át, vagy úgy, hogy felerősítem az öröm „mikropillanatait” – ahogy Barbara Fredrickson, a pozitív pszichológia professzora megfogalmazta.

* * *

Azóta a nevetésterápiával kapcsolatos kutatásaimon a több egyéni és csoportos nevetésóra ellenére, amelyeket wellnessprogramok keretében tartottam – az idősgondozástól a vállalati és kormányzati szféráig, függetlenül a csoport összetételétől vagy a résztvevők életkorától –, mindig elcsodálkoztam azon, milyen hatékony a nevetőhatás, és milyen változatos helyzetekben fordulhatunk hozzá: forgalmi dugóban ülve, a partnerünkkel veszekedve, sőt még világjárvány idején is. Az új idegpályák kiépítése – amelyek segítenek könnyebben elviselni az életünkben megjelenő stresszt – időt és gyakorlást igényelnek ugyanúgy, mint bármely más izmokat építő tevékenység. A nevetőhatás edzésre buzdítja a testünket és az elménket. Hogy mennyi edzésre van szükséged, az csak tőled függ.

Azzal a céllal írtam ezt a könyvet, hogy változásra ösztönözzelek, és olyan gyakorlatok elvégzésére bátorítsalak, amelyek fokozzák a jóllétedet. Hogy őszintén mosolyra fakasszalak, felszabadítsam a hatodik érzéked, a humor erejét; hogy pozitív érzelmeid legyenek. A könyv célja, hogy képesek legyünk a nevetés lencséjén keresztül szemlélni a világot, és a nevetés új távlatokat nyisson az öngondoskodó és jóllétünket célzó stratégiák előtt, beleértve a mindfulnesst (tudatos jelenlétet), a hálát és az önmagunkkal való együttérzést, képessé téve bennünket arra, hogy egészségesebb és boldogabb életet éljünk.

A következő oldalakon elmélyedünk a nevetés történetében, áttekintjük, milyen evolúciós szerepet töltött be a túlélésben, és végigvesszük, hogyan érheted el általa azokat a pozitívumokat, amelyekre az életben vágysz. Mindeközben pedig feltesszük a kérdést: A nevetés valóban a legjobb orvosság? Mire a könyv végére érsz, a szándékos nevetést célzó gyakorlatokat alkalmazva alapvető életvezetési tanácsokkal és nevetéssel kapcsolatos készségekkel gazdagodhatsz. A nevetőjóga és a nevetőwellness lesz az a két irányzat, amellyel foglalkozunk – amikor az egészségünk érdekében nevetünk, nem szimplán jókedvünkben –, emellett elmélyedünk a nevetés idegtudományában is, a mindennapjaink részévé tesszük a hálát, hogy más megvilágításba helyezhessük az életünket, és tudatosítjuk, hogy kedvesnek és együttérzőnek lenni saját magunkkal létfontosságú belső erőforrás.

A könyvben mosolygásra és nevetésre késztető feladatokat, mindfulness-gyakorlatokat és pozitív naplózási technikákat találsz, amelyek segítségével „nevető szemléletmódot” alakíthatsz ki. Megismerkedhetsz a „Szerotonin nővér válaszol” rovattal – „Az orvos válaszol” rovat vicces megfelelőjével –, amely megoldásokat kínál a gyakran felmerülő problémákra. Elgondolkodtató kérdésekre is keressük a választ, ugyanakkor a játék sem marad el. Mielőtt folytatnád az olvasást, iktass be egy kis szünetet! Ettől tartalmasabbá válik az olvasás élménye, és lehetőséget teremt arra, hogy feltöltekezz jó érzéssel és pozitív érzelmekkel.

A könyv végén praktikus tanácsokat találsz „A nevetőhatás a gyakorlatban” című fejezetben, amelyek az életed minden területén segítenek kapcsolódni a nevető énedhez.

A könyv végére érve meglátod majd, hogy bármi kerüljön is az utadba, a nevetőhatás eszközeivel a tarsolyodban higgadtabban reagálhatsz. Idővel észre fogod venni, hogy többet nevetsz és mosolyogsz, és ellenállóbb leszel a stresszel szemben, ami lehetővé teszi, hogy humorral könnyedén vedd az akadályokat.

Végezetül, ha úgy érzed, engedélyre van szükséged a nevetőhatás aktiválásához, vedd úgy, hogy megkaptad! Itt az ideje, hogy az élet derűsebb oldalát nézd – és belülről ragyogj!

Szeretettel és nevetéssel:
Ros

1. FEJEZET

A nevetés története

A vidám szív a legjobb orvosság,

a bánatos lélek pedig

a csontokat is kiszárítja.[2]

Példabeszédek könyve 17:22

A nevetés, a humor és az öröm létfontosságúak az életben. Átsegítettek már bennünket járványokon, természeti csapásokon és diktátorok okozta mérhetetlen pusztításon is. Kezdjük azzal, hogy eloszlatjuk a humor és a nevetés terápiás értékét övező hippis és new age-es mítoszokat – hacsak nem sorolod Ádámot és Évát is közéjük. A nevetőhatás a zsidó és keresztény hagyományokból, az Ószövetségből, azon belül is a Teremtés könyvéből ered.

A Bibliát okkal illetik a „Good Book”, azaz a „Jó könyv” elnevezéssel. A rengeteg tüzes-kénköves történet mellett több utalás található benne a boldogságra mint a gazdagság valódi forrására. Az Ószövetség a nevetés terápiás értékére utaló mémgyanús gyöngyszemek valóságos tárháza. „A vidám szív a legjobb orvosság, a bánatos lélek pedig a csontokat is kiszárítja” (Példabeszédek könyve 17:22). „Akkor megtelt a szánk nevetéssel, és örömkiáltás volt lelkünkön” (Zsoltárok könyve 126:2). A megváltás, az öröm és a hála vidám kifejezése Istennek. „Boldogok vagytok, akik most sírtok, mert nevetni fogtok” (Lukács 6:21). A hasonló kijelentésekről könnyen feltételezhetnénk, hogy Deepak Chopra meditációs gurutól vagy a dalai lámától származnak, csakhogy ezek öröktől fogva léteznek.

A Biblia tele van a nevetőhatás alkalmazását ismertető történetekkel, köztük szerepel például a kilencvenéves koráig gyermektelen Sáráé, aki felfedezve terhességét, így szólt: „Nevetségessé tett engem az Isten, kinevet mindenki, aki csak hallja” (Mózes 1. könyve 21:6). A fiú, akinek életet ad, Isten parancsa szerint az Izsák nevet kapja, ami héberül azt jelenti: „nevetés”. Izsák élete azonban nem adott okot nevetésre, hiszen küzdelmekkel volt tele, bár ő örömmel vészelte át a viszontagságokat.

A muzulmán világ és az iszlám felé fordulva olyan beszámolókat olvashatunk Mohamedről, amelyekben a próféta nevet és másokat is megnevettet. Ahogyan Anasz Ibn Málik, aki haláláig szolgálta a prófétát, elmondta: „A próféta egyike volt azoknak a férfiaknak, akik a legtöbbet viccelődtek.” Mindig mosolygott, és azt tanította, hogy az embertársainkra mosolyogni jótett. A mértékletességet, a nevetést és a vidámságot a szunnák – a próféta tanításán és szokásokon alapuló gyakorlat – is szorgalmazzák, annak érdekében, hogy könnyítsünk a terheinken, örömöt vigyünk magunk és mások életébe, és enyhítsünk a szorongásunkon.

A nevetőhatás nemcsak a zsidó, a keresztény és az iszlám hagyományban volt meghatározó, hanem több ősi civilizációban és kultúrában is. A humor és a nevetés olyannyira fontos volt Ausztrália őslakosai és a Torres-szigeteken élő népcsoportok számára, hogy a nagyjából hatvanötezer évre visszanyúló teremtéstörténetbe, az Álomidőbe is beépült. Az Új-Dél-Wales északi és Queensland déli részén élő kamilaroi népcsoportok szerint, amikor a Vénusz alacsonyan jár az égen, időnként hunyorog. Úgy hiszik, hogy egy öregember durva viccén nevet. A 20. századi őslakos aktivista és költő, Oodgeroo Noonuccal, más néven Kath Walker a következőképpen fogalmazta meg az őslakosok nevetéshez és országukhoz való viszonyát: „Mi vagyunk az Álomidő csodálatos meséi, a törzsi legendák… Mi vagyunk a múlt, a vadászat és a nevetős játékok…”

Az ausztrál őslakosok kultúrájában több tevékenység – a vízijátékoktól kezdve a futballig – ösztönözte a nevetést. Emellett játékos kommunikáció, halandzsázás, csiklandozás, kacagós és nevetős játékok is szerepeltek köztük. Szertartásos bohócok segítettek rendezni a régi viszályokat és fenntartani a társadalmi rendet. Ehhez állatoknak maszkírozták magukat, és pikírt üzeneteket közvetítettek táncukkal, szórakoztató előadásukkal.

Fontos szerepük volt az egymással vitában állók kibékítésében: úgy tettek, mintha lándzsával átdöfnék a vétkeseket, amelyre a törzs többi tagja viccesen reagált.

Az ezt követő nevetés megakadályozta, hogy a haragos felek nyíltan dühöngjenek, vagy további bajt okozzanak. Kevés olyan rituális szertartás létezett, ahol a nevetés vagy a viccelődés ne lett volna helyénvaló. A gyarmatosítás után azonban az őslakosok hagyományos játékai a múltba vesztek.

A nevetés több őslakos népcsoport társadalmi szövetének szerves része volt szerte a világon. Mitikus „szemfényvesztők” szinte az összes amerikai indián törzs történeteiben szerepelnek. Ők voltak azok, akik olyan történeteket meséltek, amelyekben meghatározták a törzsön belüli elfogadható és elfogadhatatlan viselkedést, és hiába voltak csupán tréfamesterek, úgy hitték, természetfeletti erővel rendelkeznek. A szemfényvesztők spirituális szerephez jutottak a rituális szertartásokon, kihasználva a humor változását és a gyógyulást előidéző képességébe vetett hitet. Sokszor direkt elrontották a trükkjeiket, hogy nevetésre késztessék az embereket.

A szemfényvesztők mellett szinte mindegyik törzsnek volt egy vagy két bohóca is. A sámánnal együttműködve a bohócok a törzs totemoszlopának harmadik helyén álltak. A hunkpapa sziúknál „boldog” és „szomorú” bohócok is voltak, akik a szent szertartásokon előadott táncukkal hozzájárultak a törzs tagjainak jóllétéhez. A „szomorú” bohóc segített enyhíteni a depressziót, a „boldog” bohóc pedig fokozta az örömöt. Úgy hitték, hogy a két bohóc segít fenntartani a közösség spirituális egyensúlyát. Szabadon kifejezhettek olyan érzelmeket, amelyekre a törzs többi tagjának nem volt lehetősége. Ők voltak a legmagasabbrendű társadalomkritikusok, utánzással és viccelődéssel lebbentették fel a fátylat a képmutatásról és az arroganciáról, meggátolták az elfogadhatatlan viselkedést, és segítettek fenntartani a kiegyensúlyozott társadalmi dinamikát.

A Nagyi néven ismert, idős, amerikai őslakos beszámolója szerint:

„A megszállók érkezése előtti időkben… voltak bohócaink. Nem olyan bohócok, amilyeneket manapság látsz, kerek piros orral, bő jelmezben. A mi bohócaink mindenfélét viseltek. Bármit felvettek, amihez kedvük volt. És nem csak azért bújtak elő olykor, hogy bolondozzanak és megnevettessék az embereket: a mi bohócaink állandóan velünk voltak, ugyanolyan fontos szerepet töltöttek be a falu életében, mint a törzsfőnök, a sámán, a táncosok vagy a költők.”

Ahogy az ausztrál őslakosok kultúrájában a nevetés volt a megoldás, úgy a sarkvidéken élő, kanadai inuitok játékaiban is. Nevetős játékokat játszottak, hogy feldobják a hangulatot a hosszú, zord téli hónapokon. Egyik kedvencük az „animal muk” volt. A játék során a résztvevők kört alkotnak, egyvalaki beáll középre, és állatok hangjának és mozgásának utánzásával próbálja mosolyra, nevetésre bírni a kört alkotó társait. Ha valamelyikük elmosolyodik, elneveti magát vagy megszakítja a szemkontaktust, akkor helyet cserélnek, és utána már rajta a sor, hogy megnevettessen valakit a körből. A legtöbb játékban maga a játék élvezete ugyanolyan fontos volt, mint a győzelem. Szándékosan idézték elő a nevetést, megmutatva ezzel, hogy az ember képes irányítani az érzelmeit és megőrizni a nyugalmát. A nevetés az inuit torokéneklésnek, a katajjaqnak is fő ismérve, amely során két nő egymáshoz egészen közel és szemben állva, hangszeres kíséret nélkül duettet énekel. A kirobbanó nevetés keveredik az energikus énekhangokkal, amely a jó hangulat természetes kifejeződése és a partner teljesítményének értékelése. Keresztény misszionáriusok hosszú éveken át igyekeztek elnyomni ezt a hagyományt, ám manapság kezd újraéledni. Az inuit kultúra a nevetést a társadalom iglujának tartja. Egy ősi inuit bölcsesség szerint: „Aki játszani tud, könnyedén túljut az élet viszontagságain. Aki énekelni és nevetni tud, sosem sántikál rosszban.”

NEVETÉSSEL KAPCSOLATOS HAGYOMÁNYOK

Vannak a családodban olyan nevetéssel kapcsolatos hagyományok, amelyek generációról generációra szállnak?

Pészáhkor, széder este az egyik utolsó dal, amit mindig elénekelünk, az Egy gödölye története (Chád gádjá). Ilyenkor mindenki felélénkül, mindig nevetünk, nem számít, milyen későre jár az idő. Az egyes strófák ismétlődése kihangsúlyozza a zsidó történelem kiszámíthatatlan voltát, amelyet a különböző szereplők – macska, kecske, kutya, bot, tűz, víz, ökör, a halál angyala és az Örökkévaló, áldassék a neve – mesélnek el. Mindenkinek el kell ismételnie egy hangot, amelyet véletlenszerűen kap. Ez a dalocska egy bizonyos széder estre emlékeztet, amelyet egy barátom házában töltöttem. A macskanyávogás olyan élethűre sikeredett (vállalom érte a felelősséget!), hogy a család aprócska kutyája felugrott az asztalra, és üldözőbe vette a „macskát”. Képzelheted, hogy nézett ki utána az asztal, katasztrofális volt!

Az ókori Egyiptomban a fáraókat és a királynőket udvari bolondok és ripacsok szórakoztatták. A világ legrégebbi vicce is innen ered. Ez egy szellentős vicc – és nem viccelek –, egy sumer találós kérdés, amelyet Kr. e. 1900-ban jegyeztek fel:

Mi az, ami időtlen idők óta nem történt?

Hogy egy fiatal nő a férje ölébe szellentett volna.

Egy viccel én is szeretnék hozzájárulni:

Mivel töltik az idejüket a múmiák?

Piramisjátékkal.

Az ókori keleti civilizációkban, Kínában, Koreában és Japánban külön névvel illették az udvari bolondokat, az akrobatákat, a zsonglőröket és a szórakoztató művészeket. Kínában már a Sang-dinasztia (Kr. e. 1600–1050) idejéből is származnak nevetéssel kapcsolatos feljegyzések. A huajik – mely szó a hua (csúszós) és ji (bólogatás) szavak összetételéből ered – olyan előadók voltak, akik piros és fekete aszimmetrikus jelmezt viseltek, és tombolva próbálták meg feldobni és szórakoztatni az embereket. Hitük szerint a huajik közvetítenek a földi és égi császárok között, és abban reménykedtek, hogy sikerül jó kapcsolatokat kialakítaniuk a nemrég elhunytak részére.

Az agyafúrt tigris fontos szerepet tölt be a koreai folklórban. Egykor gyakori szereplője volt a fesztiváloknak, hátbatámadásaival riadalmat okozott, és meg is nevettette az embereket. Ha eddig abban a hitben éltél, hogy az ivós játékok újkeletűek, elárulom, hogy Korea jegyzi a világ legrégebbi ivós játékát, a juryeonggut. 1979-ben, az egyik ásatás során egy 7. századból származó, tizennégy oldalú kockát találtak a régészek. A negyedik oldal utasítása így szól: „Igyál egy nagy pohárral, és nevess hangosan!”, amely egészen új megvilágításba helyezi az ősök jókedélyéről alkotott elképzelésünket.

Folytassuk utunkat Japánba, amely többek között a karaokéval, a Nintendóval, az animével és a szusival ajándékozott meg bennünket! A Varai Macuri Fesztiválon – amelyet a Vakajama prefektúrában található Hidakagavában tartanak még napjainkban is – a Suzu-furi nevű bohóc haranggal a kezében buzdítja nevetésre a résztvevőket. Úgy tartják, hogy a nevetés elűzi a gonosz szellemeket.

Az ókori keletről menjünk tovább az ókori Görögországba, ahol Homérosz kétezer-nyolcszáz évvel ezelőtt az Iliászban és az Odüsszeiában azt írta, hogy Olümposz hegye az istenek nevetésétől zengett, ami „a napi lakomát követő égi örömükből áradt”. Az Odüsszeiában Odüsszeusz azt mondja a küklopsznak, hogy a valódi neve „Senkise”. Amikor Odüsszeusz megparancsolja az embereinek, hogy támadják meg, a küklopsz ekként kiált segítségért: „Társak, Senkise öl meg csellel, senki erővel.”[3] Így hát senki sem segít neki. Mintha csak az Abott és Costello amerikai komikus páros Ki az első? című rövid színpadi jelenetéből idéztünk volna egy sort.[4]

A gyógyulási folyamat részeként a görög orvosok előírták a betegeknek, hogy keressék fel a „komédiások csarnokát”. El tudod képzelni, hogy ilyesmit írjon elő egy orvos manapság? Az ókori görögök még saját „nevető filozófussal” is büszkélkedhettek. Démokritosz arról volt ismert, hogy nevetett az emberi ostobaságon. Amellett, hogy ő volt az ókori atomelmélet egyik megalkotója, igyekezett megérteni, mi teszi boldoggá az embert, és kinyilvánította, hogy a boldogság és a vidámság minden ember legnemesebb célja. Nehéz lenne Démokritosznál vidámabb és mosolygósabb embert találni. Kíváncsi vagy rá? Keress rá a neten a képére. Vidám természete azonban szülővárosában, Abderában sokakban visszatetszést keltett. Olyannyira, hogy Hippokratészt, a híres orvost – akinek neve a hippokratészi eskü kapcsán lehet ismerős – kérték fel, vizsgálja meg Démokritoszt, normális-e, hogy ennyit nevet, vagy ez az őrület jele. Ennyire természetellenes lett volna a viselkedése?

Utunkat folytatva, az ókori Róma következik, és a szellemességéről ismert ügyvéd, államférfi és író, Cicero. Római megítélés szerint valóban „túl vicces volt a saját javára”. Cicerót „nevetésfüggőnek” kiáltották ki. Úgy vélte, a humor a társasági élet meghatározó eleme, amely erősíti a kapcsolatokat, érvényre juttatja a közösségi normákat, és megerősíti az egyén személyiségét a nyilvánosság előtt. Ha azon gondolkodsz, hogy: „Mit adtak nekünk a rómaiak?”, akkor, íme, a válasz: a vízvezetéket, az öntözést, a csatornázást, az oktatást, az utakat, a gyógyászatot és a bort kétségkívül, ám nem ők, hanem a görögök adták nekünk a világ első ismert vicckönyvét, a Filójeloszt, amely a 4-5. századból származó vicceket tartalmazza. Némelyik még ma is megállja a helyét, a humoristák gyakran elsütik őket valamilyen formában. Az egyik Heródes Arkhelaosz elhíresült tréfájára utal. Az udvari borbély, aki nagy fecsegő hírében állt, megkérdezte Heródest: „Hogyan vágjam le a hajad?” Mire Heródes azt válaszolta: „Csendben.”

Néhány száz évvel később a római császárok kora leáldozott, a nevetés azonban maradt, nem kis kihívást jelentve a római katolikus egyháznak, amely a jókedv nagy ellensége volt. Ám paradox módon középkori szerzetesek másolták le a Filójeloszban található mintegy kétszázhatvan viccet.

A rómaiak szerették az akasztófahumort, még a keresztre feszítésen is képesek voltak nevetni. Egy másik, a római időkből eredő tréfás szokás az április bolondja (bolondok napja), amely egy régi ünnepre, a Hilariára vezethető vissza. Hogyha lenne a humornak istene, minden bizonnyal Hiláriusznak hívnák.[5] Úgy tűnik, a rómaiak mindig az élet napos oldalát nézték.

A 13. században Aquinói Szent Tamás bizonyos spirituális feltételek mellett a keresztények számára megengedhetőnek tartotta a nevetést. Azért hagyta jóvá végül, mert úgy vélte, hogy a nevetés az emberek sajátja, és nem bestiális megnyilvánulás, mint ahogyan azt sokan gondolták. Nem is sejthették, hogy évszázadokkal később utódaik forradalmi felfedezést tesznek majd, miszerint több élőlényről is kiderül, hogy képes nevetni – például a patkányokról is.

Az angol királyi család tagjai is szerettek nevetni. Állítólag Richard Tarleton udvari bolond többet tett I. Erzsébet királynő egészségéért, mint az orvosai. Amikor a királynő lehangolt volt, ő felvidította, így gyógyítva a melankóliáját, amellyel az orvosok nem tudtak mit kezdeni. I. Mária királynő már fiatalkorában tudomást szerzett a nevetés gyógyító erejéről. Levelet kapott az anyjától, Aragóniai Katalintól, amelyben azt írta, hogy „némi vigasz és vidámság kétségkívül fél egészséget jelentene önnek. Kipróbáltam, hiszen magam is hasonló betegségben szenvedtem, és tudom, milyen jó hatással bír.” Jane Foole, vagyis Bolond Jane, aki több mint húsz évig volt hű kísérője Mária királynőnek, olyan sokat tett úrnője jó közérzetéért, hogy viszonzásul Mária pompásabb ruhatárral ajándékozta meg, mint az udvarhölgyeit.

Anélkül, hogy az udvari bolondoknak lettek volna tudományos ismereteik, dopaminnal, oxitocinnal, szerotoninnal és endorfinnal „látták el” hallgatóságukat. Az udvari bolondok Shakespeare-színdarabokban is sokszor kaptak főszerepet. A leghíresebb mind közül Lear király bolondja, aki a király mintegy élő lelkiismereteként jelenik meg a műben. Hamlet pedig úgy jellemzi a bolondot, mint „végtelen tréfás, szikrázó elmésségű fiú”.[6] Shakespeare bolondjait, akik általában bölcsek és okosak voltak, a bárd szócsöveinek tartották, akik rávilágítanak a szóban forgó problémákra. John Rastell A Hundred Merry Tales (Száz vidám mese) című műve, amelyet Shakespeare’s Jestbook (Shakespeare tréfás történeteinek gyűjteménye) néven is emlegetnek, először 1526-ban jelent meg nyomtatásban. Ez a legkorábbról ismert vidám, angol könyv. Tele van bárdolatlan, ám szellemes történetekkel, amelyeknek merész, képmutató papok, közönséges nők és ostoba walesiek a szereplői. Ezeket a történeteket állítólag I. Erzsébet királynő halálos ágyánál is felolvasták. Csak remélni tudjuk, hogy őfelsége mosollyal az arcán távozott az élők sorából.

Az angol ipari forradalom előtt Humphry Davy, cornwalli vegyész és főnöke, Thomas Beddoes angol orvos a szalonban ücsörögve azon tanakodtak, melyek azok a gázok, amelyek fontosak lehetnek a tüdő egészsége szempontjából. Az egyik szóban forgó gáz a dinitrogén-oxid volt. Költők, drámaírók, orvosok és tudósok gyűltek össze Davy korántsem steril laboratóriumában, hogy részt vegyenek híres dinitrogén-oxid (N₂O) partijain. Igen, jól olvastad! A vendégeket egy zöld selyemzacskóból dinitrogén-oxiddal, más néven nevetőgázzal kínálták. Ezek a tudományos kísérletek a dinitrogén-oxid agyra gyakorolt hatását vizsgáló korai kutatások részét képezték, amelyek a 19. század egyik legjelentősebb orvosi vívmányához, az altatásban, fájdalom nélkül végezhető műtétekhez vezettek. A vendégek extázisról és akaratlan nevetésről számoltak be, és egyre azt kiabálták: „Adjon még, adjon még, ez a legélvezetesebb dolog, amit valaha is tapasztaltam.” Mások pedig fel-alá rohangáltak a lépcsőn és a házban, furcsa dolgokat mondtak, amelyre később nem emlékeztek.

Ezekben az esetekben a hatást kémiai anyag használatával idézték elő. A következő fejezetekben azonban én olyan eszközöket osztok meg veled, amelyek segítségével természetes módon élvezheted a nevetés áldásos hatásait, anélkül, hogy dinitrogén-oxidot kellene belélegezned.

A 19. században Charles Darwin, angol természettudós a nevetés hatásait vizsgálta. Olyannyira sok időt szánt erre, hogy csoda, hogy nem a mosolygás és nevetés evolúciós aspektusai kapcsán vált ismertté. Darwin szerette volna vizuálisan megragadni a nevetés pillanatát. Pillanatfelvételek készítésére azonban még évtizedeket kellett várni, és a hosszú expozíciós idő miatt homályos képeket lehetett csak készíteni, ha az alany megmozdult. Így hát Darwin kénytelen volt a kortársai kutatásaira támaszkodni, köztük a francia neurológus, Guillaume Duchenne-ére, akinek gazdag fényképgyűjteménye volt mosolygó emberekről. (Megdöbbentő módszereiről a későbbiekben lesz szó.) Duchenne-nek volt egy házikedvencként tartott majma, és azt mesélte Darwinnak, hogy gyakran látta mosolyogni az állatot. Darwin ezt hallva házimajmokat kölcsönzött, és empirikus kutatásba kezdett. Később örömmel jegyezte fel, hogy bizony a majmok is nevetnek és mosolyognak.

„Ha fiatal csimpánzokat csiklandoznak – és hónaljuk a csiklandozásra kiváltképpen érzékeny, mint a gyermekeknél is –, még határozottabb kuncogó vagy kacagó hangot adnak ki, bár a kacagásukat néha egyáltalában nem kíséri hang. Ilyen esetben szájzugukat hátrahúzzák, ez pedig olykor azt okozza, hogy alsó szemhéjuk enyhén összeráncolódik. […] A csimpánz a felső fogsorát nem mutogatja, amikor hangosan nevet, ebben a vonatkozásban tehát eltér tőlünk. A szeme azonban villog és fényesebbé válik […].”

Darwin felfedezései nem támasztották alá Arisztotelész vélekedését, aki azt állította, hogy az ember az egyetlen nevető teremtmény. Darwint teljesen lenyűgözte az emberi nevetés, és részletesen feljegyezte a nevetés testre és elmére gyakorolt hatását:

„A túlságos nevetés közben gyakran az egész test hátravetődik, rázkódik vagy majdnem görcsösen mozog; a légzés jelentősen megzavart; a fej és az arc vérrel telítődik, a gyűjtőerek kitágulnak, a szem körüli izmok görcsösen összehúzódnak, hogy a szemet oltalmazzák. Bőséges könnykiválasztás indul meg. Éppen ezért, […] nehéz lenne valamiféle különbséget kimutatnunk a túlságos nevetési rohamtól és a keserves sírógörcstől könnyáztatott arcok között.”

Darwin feljegyezte azt, amit ma nevetőhatásnak hívunk: megfigyelte, hogy a csimpánzok szem körüli izmai mérsékelt nevetés közben alig húzódtak össze. Azt is észrevette, hogy a majmok nem könnyeznek nevetés közben, amelyből arra a következtetésre jutott, hogy ez egyedül az emberre jellemző. Feljegyezte, hogy a siketvak egyedek is nevetnek, annak ellenére, hogy soha nem láttak vagy hallottak nevetést, amely bizonyítja, hogy ez velük született viselkedés. Darwin azt is megfigyelte, hogy az intenzív örömöt különféle, cél nélküli mozgásokkal, táncolással, tapsolással, dobogással és hangos nevetéssel fejezzük ki.

Darwin munkásságának összessége azt sugallja, hogy a nevetés természeténél fogva kapcsolódik az ember főemlősökből magasabb rendű fajjá váló evolúciójához. Tehát mint az evolúciós lánc utolsó tagjai, kezdjünk el nevetni! Hiszen mi a nevetés, ha nem evolúciós szükségszerűség?

* * *

Az 1930-as és 1940-es években, a járványos gyermekbénulás legsúlyosabb időszakában az amerikai kórházak bűvészeket, cirkuszi bohócokat és énekeseket alkalmaztak, hogy szórakoztassák a több mint két hétre vastüdőbe kényszerült gyerekeket. Miközben a gyerekek mozdulatlanságra voltak ítélve, tüdejüket és arcizmaikat nevetéssel bírták munkára, és még ha csak rövid időre is, átmenetileg megfeledkezhettek a sivár valóságról.

MIVEL FOGLALKOZIK A GELOTOLÓGUS?

a. Olasz fagylaltkülönlegességeket fejleszt.

b. Remegős desszerteket készít.

c. A humort és a nevetést tanulmányozza.

Biztos vagyok benne, hogy a legtöbben a c válaszra tippeltetek, méghozzá helyesen. A gelotológia a görög gelos, „nevetni” szóból származik.

Az 1960-as éveket a szving és a nevetés tudományának létrejötte kíséri végig. 1964-ben Dr. Edith Trager társasnyelvész megalapította a gelotológiát. Tőle Dr. William Fry, a kaliforniai Stanford Egyetem pszichológiaprofesszora vette át a stafétát. A gelotológia atyjaként ismert Fry az 1970-es években több jelentős tanulmányt publikált a nevetés fiziológiájáról. Egyik írásában a nevetést „belső kocogáshoz” hasonlította, megállapítva, hogy egy perc nevetés tíz perc evezőpadon töltött edzéssel ér fel. Tehát, ha szeretnél formába jönni, kezdj el nevetni! (Erről bővebben a harmadik fejezetben lesz szó.)

Dr. Norman Cousinsnak nem igazán volt oka nevetni vagy szvingelni, ugyanis 1964-ben kórházban feküdt mozgásképtelenül, egy spondylitis ankylopoetica (röviden SpA) nevű, a gerincet érintő ízületi gyulladás miatt. Rosszabb időszakokban Cousins az állkapcsát sem volt képes mozgatni. Orvosa halálos ítéletét azonban nem volt hajlandó elfogadni, helyette inkább úgy döntött, saját kezébe veszi gyógyulását. Könyvekből merített ihletet, amelyekben az állt, hogy a negatív érzelmek, mint a frusztráció és az elnyomott düh hogyan vezetnek a mellékvese kimerüléséhez. Cousins feltételezte, hogy ennek az ellenkezője is igaz lehet, vagyis, hogy a pozitív érzelmek, mint a szeretet, a remény és a hit, előnyösek egészségünk szempontjából. Az agy kémiáját is tanulmányozta, tehát nem csak halvány sejtése volt arról, hogy a nevetésterápia a segítségére lehet.

Kezelőorvosa áldásával Cousins kijelentkezett a kórházból, felvett maga mellé egy ápolónőt, és kivett egy hotelszobát. Nagy dózisú C-vitamint szedett, humoros könyveket olvasott és vidám tévéműsorokat nézett – E. B. White Subtreasury of American Humor, Kandi Kamera; Marx Brothers Stan és Pan –, és később ezt írta: „Azt az örömteli felfedezést tettem, hogy tíz perc valódi, hasból jövő nevetésnek érzéstelenítő hatása van, és legalább két óra fájdalommentes alvásra tehetek szert általa.” Kezelőorvosa és a többi orvos megdöbbenésére Cousins csodával határos módon meggyógyult, és a következő több mint húsz évben a humor és a nevetés gyógyulásban betöltött szerepéről tanított a Kaliforniai Egyetemen (UCLA). Rákos betegekkel folytatott kutatásai során Cousins megállapította, hogy a beteg jó közérzete pozitívan befolyásolja az immunrendszer és a rákot támadó T-sejtek működését. Saját tapasztalatain alapuló, úttörő jelentőségű műve, az 1979-ben megjelent Anatomy of an Illness (Egy betegség anatómiája), előkészítette a terepet a humor és a nevetés napjainkban egyre népszerűbbé váló kutatásainak.

2021-ben Hunter Doherty „Patch” Adamset, a világ leghíresebb bohócdoktorát Nobel-békedíjra jelölték. Olyan vizekre evezett, amelyekre egyetlen orvos sem tévedt még. Az ő játékos bohóckodása ihlette az 1998-as Patch Adams című filmet, Robin Williamsszel a főszerepben. A film Patch mentális betegségével vívott küzdelmein és gyógyulásán alapul, amelyből arra a következtetésre jutott, hogy „a beteg saját maga orvosa”. Merőben új és szokatlan módszere miatt, amely során cirkuszi bohócokat hívott meg a kórházba, összeütközésbe került az egészségügyi intézményekkel, ezért 1971-ben úgy döntött, kézbe veszi az ügyet: Nyugat-Virginiában megalapította a Gesundheit! (Egészségedre!) névre keresztelt szervezetet. Ezrek életét változtatta meg azáltal, hogy szeretetet és nevetést árasztva segítette elő a gyógyulásukat és javított a közérzetükön. Amikor 1984-ben az alapítvány csődbe ment, akkor sem adta fel.

Patch és bohóctársai színes ruhákba öltözve, tele együttérzéssel és rengeteg buborékkal felszerelkezve nemzetközi misszióba kezdtek: 1985-ben az akkori Szovjetunió területén „pirosorr-diplomáciát” alkalmazva kezdték terjeszteni a nevetést a kórházakban, az árvaházakban, az idősotthonokban és az utcán. Patch vidám bohócdoktorcsapatával klinikákat hozott létre, hogy humanitárius segítséghez és orvosi ellátáshoz juttassa a legelmaradottabb régiókat. Több mint hetven országba jutott el. Ez csodálatos a lakosság mintegy kilencven százaléka számára. A maradék tíz százaléknak, akik coulrofóbiában szenvednek, már nem annyira.

MI A COULROFÓBIA?

a. Undorodás a karfioltól.

b. Bohócfóbia.

c. Bezárástól való félelem.

Ha a b-re tippeltél, igazad volt: bohócfóbia.

A coulrofóbia a görög coulro szóból ered, ami annyit tesz: aki gólyalábon jár. A coulrofóbia tünetei közé tartozik az izzadás, a hányinger, a rettegés, a szapora szívverés, a sírás, a sikoltozás, és az amiatt érzett düh, hogy egy bohóc is jelen van.

Ha elvonatkoztatunk a túlméretezett cipőktől, a pofonoktól, és kivonjuk az egyenletből a nevetésterápia komikus részét, akkor már el is jutottunk a nevetőjógához. Ez a nem humoralapú, nagyon is mai nevetőgyakorlat megingatja azt a nézetet, hogy a mosolyt vagy nevetést külső hatásnak kell kiváltania, vagy annak egy humoros helyzetre adott reakciónak kell lennie. Ehelyett az egészség érdekében gyakorolt nevetésre összpontosít, amely hatással van az elmére, és ezáltal megváltoztatja annak biokémiáját, továbbá pozitívan hat a testünkre és a lelkünkre is.

Az 1995-ben, Indiából induló nevetőjóga alapjai, amelyet Dr. Madan Kataria (más néven Dr. K.) népszerűsített, a keleti filozófiában gyökereznek. A pránajámából ismert légzőgyakorlatokat, a tapsolást, a hoho, hahaha hangok kántálását, és a nevetést tettető gyakorlatokat foglalja magában. Szerencsére nem kell Indiába utaznunk egy kis nevetésért, hiszen a nevetőjóga mára ismert mozgalommá vált világszerte, több mint tízezer klubbal és rengeteg online eseménnyel. Ideális gyógyír lehet stresszel telített életünkben, és akkor, amikor a nevetés az utolsó, amelyhez kedvünk van, például betegség vagy más kihívást jelentő körülmény esetén.

* * *

A nevetés hatása széles körben érzékelhető, a bibliai időktől egészen napjainkig a miszticizmusban gyökerező kultúráktól a nyugati társadalmakig. Ez nem jelenti azt, hogy nem voltak ünneprontók az út során; ennek ellenére a nevetés velünk született ajándéka győzedelmeskedik, erőssé és lelkileg ellenállóvá teszi az egyént és egész kultúrákat. A világ egészen más hely lenne, ha nem létezne a nevetőhatás. Ahogy a zsoltárokban áll: „A mennyben lakozó kineveti, az Úr kigúnyolja őket.” (Zsoltárok könyve 2:4). Vagy ahogy én gondolom: a nevetés a mennyország végső megnyilvánulása a földön.

1  A szereplők nevét és adatait megváltoztattam.

2  A bibliai idézetek fordítása a Magyar Bibliatársulat új fordítású Bibliájából származnak. (A ford.)

3  Devecseri Gábor fordítása.

4  A jelenetben Abott egy baseballcsapat játékosait sorolja Costellónak. A félreértés, amire a jelenet épül, a játékosok nevéből ered: az első bázison Ki van, a másodikon Mi, a harmadikon Nem Tom, és így tovább. (A ford.)

5  Utalás az angol hilarious, vidám jelentésű kifejezésre, amely a latin hilaris szóból ered.

6  Hamlet, dán királyfi, 5. felvonás 1. szín. Arany János fordítása.

Tartalom

Bevezetés

1. A nevetés története