Barta Klaudia

Ajándék

Hétfő hajnalban K. Etel fülrepesztő csörömpölésre ébredt. Komótosan felemelte a fejét, s kipillantott a hálószoba résnyire nyitott ajtaján át az ebédlőbe. A házban még sötét volt, az öreg petróleumlámpa pislákoló fénye épphogy megvilágította az asztalt, s az azt körülvevő öt széket, melyből csupán kettő állt üresen.

A félhomályban három alak körvonalazódott, akikben Etel fiait ismerte fel. Halk susmorgásuk tárgyát nem érthette, de arckifejezéseikből sejtette, miről lehet szó. Férjét, Elemért nem látta, de a konyhából beszűrődő hangzavar és a rántotta illata elárulták hollétét.

Etel kényszeredetten ült fel ágyában. Ébredésével a valóság visszarágta magát a tudatába. Családjuk jövője a mai napon áll vagy bukik. Hosszú és kimerítő túlórák, tömérdek papírmunka, éjszakába nyúló megbeszélések, alkudozások sorozata állt üzletük, a Hangya indulása mögött. Alig egy hónapja nyitották meg kapuit, s máris újabb akadályba ütköztek.

Minden csoda három napig tart – gondolta Etel bosszúsan. Délután ellenőröket várnak, akik azt szándékoznak kideríteni, van-e valóságalapja az üzletük hírét mocskoló vádaknak. A rosszindulatú jelentések szerint polcaik roskadoznak – csak épp a lejárt termékek és a rágcsálók súlya alatt. Nem meglepő tehát, hogy az egész család virraszt. Fizikailag és lelkileg is megterhelő nap elé néznek valamennyien.

Késő délután felé járt az idő, amikor az ellenőrök fekete furgonja leparkolt az üzlet előtt. Addigra már minden készen állt a fogadásukra. Kisvártatva két köpenyes alak rontott be az ajtón. Kurta, pár szavas bemutatkozás után munkához is láttak. Egyikőjük, R. Péter körbejárta a sorokat, megkopogtatta a polcokat, felrázta az üdítőket, felbontotta a kenyereket – semmi. A másik, L. Pál nagyítóval és elemlámpával a kezében kereste a bizonyítékot: kémlelte a fal repedéseit, a bejárati ajtó kulcslyukát, majd végső elkeseredésében Elemér manduláját. R. Péternek eközben a raktárajtón akadt meg a szeme. Követelte azonnali bebocsátását. Elemér kelletlenül elővette nadrágzsebéből a kulcscsomót, majd nehézkesen megkereste rajta a zárba illőt. Alighogy kattant a zár, a két férfi hozzá is látott a helyiség felderítéséhez. Felforgatták a liszteszsákokat, feltörték a tojásokat – rágcsálónak nyomát sem találták.

– Tudják, nálunk fordítva történik a folyamat – magyarázta Etel az ellenőröknek. – Itt a hozott áru egyenesen a polcra kerül, így a vevők a lehető legfrissebb termékeket kapják. Az el nem adott, lejárt szavatosságú árut pedig berakjuk a raktárba, nehogy véletlenül valaki megvegye azt.

Elemér eközben hevesen bólogatott.

Az ellenőrök ezzel nem vitatkozhattak, hiszen az eljárás egyértelműen logikus volt, sőt már-már tisztelendő. Épp feladták volna a keresést, amikor L. Pál nagyítóján át egy sor hangyára lelt. Egymásra néztek, majd diadalmasan kihúzták magukat, s előszedték papírjaikat.

– Ezen igazán nem akadhatnak fenn, uraim! – tiltakozott Etel, hízelgő mosolyt villantva rájuk. – Hiszen már nevünkből rájöhettek volna, hogy árulunk hangyát is. Mi amolyan mindenesek vagyunk, tudják. Élelmiszeres is, meg...

– Meg állateledeles is – segítette ki Elemér feleségét szelíden.

Az ellenőrök, noha kételkedve ugyan, de bólintottak, hiszen az érvelés megállta a helyét. K.-ék fiai ekkor felkaptak egy-egy gyufásdobozt, s leszámoltak fejenként tíz hangyát.

– Fogadják el, kérem, ajándék. Hátha az Auchanban madarat is kapnak hozzá – nyújtották át a dobozokat. A férfiak könnybe lábadt szemmel, meghatódottsággal telve intettek búcsút, s kisétáltak az üzlet ajtaján.

Lakásfelújítás

Mint régi, kopott tapéta,

elvások, ha az idő lebont.

Összetört, csendünk kiálló csont.

Itt az ideje cserélni.

Rémes döntés volt, belátom.

Bélyegez éktelen ékem, a fájdalom.

Csoda, hogy kibírtuk.

Lehámlok, mint elhalt szövet.

E körforgásban szánom, ki követ.

Botos Viktória

Napfaló

Apóphisz győzelme Ré felett

Fakó esték lakják bús ormok csúcsait,

sóhajuk a szélbe holt csillagot hajít.

Ősi sziklák mögé bújnak anyjuk elől,

a Nap születik és a sötét összedől.

Arannyá olvad a tajték csókja alatt,

forrás partján, ahol szíve rég megszakadt,

ódon úton, szikra palástjában lépked,

elszáradt fű között áspis rakott fészket.

Bűnök szülte álmok egén kígyó kering,

fogairól vérként hullanak vétkeink.

Örök sötétségben csillan ezüst szeme,

s nyugaton, mintha a nap vére ömlene.

Hulló szirmok alatt

Még nem ontja virágát a nárcisz. Van időm.

Akaratlan akácosba visz lábam, midőn

elmém harc vesztve, szerelemnek alá vetve

levendulába szagol, komló adta kedve

liliom füstjével jelez, szikrákat áraszt.

Sárga szirmok sóhajtva követelnek választ,

elfordítom a fejem, tölgy ágain állok,

az átszűrődő fénypászmák mind olyan mások.

Lélegzek, mint aki eddig szomjazott.

Bíborszegfűt borzol a szél, a választás adott:

enged neki, vagy cédrusként tűri a vihart,

szikáran áll, ahogy a mandula is kitart.

Pókvirág neked kiáltott: rohanj! Mondd, hatott?

Most ne tétovázz, a szerep éppen rád szabott.

Lila szirmaik levetették, most réveteg,

kopár hajladoznak vagy mindez csak képzelet?

Álmaimban jártak meglátszik a kezükön.

Tiszafa messzeségben magaslik, kerülöm.

Repkény közé süppednek ujjaim, nevetek,

amíg száradni nem kezdenek a levelek.

Sírjaik felett

Virágzó hörgő ágakon pihen

megannyi tündér finom keze, de

fekete ujjbegyükből mintha csak

a múlt keserűsége ömlene.

Üvegbe zárták őket, ezért most

apró öklük izmomat szaggatja.

Zokogva, füstöt köhögnek széjjel;

könnyeiknek én vagyok az anyja.

Faágak elfeketedett csonkja

az égbe kiált, sorsára hagyták.

Sírokat ölelnek a gyökerek,

szárnyaikat széthordják a szarkák.

A Volden utca

(regényrészlet)

Az Arhuus szívében nyugvó, ártalmatlannak tűnő utca minden háza mocsokban úszik, valamennyi lakójának kezéhez vér tapad. Így mosolyognak minden reggel szomszédjaikra, mellőzve a tényt, hogy a maguk módján mindannyian ugyanolyan gyilkosok. Az utcában, akár egy apró színpadon a város szívében, mindenki eljátssza a számára kirótt szerepet, míg le nem száll az este. Akkor a függöny legördül: kesztyűt húznak, kabátot vesznek, és kilépnek az éjszakába – önmagukként. Az utcai lámpa gyér lángja hosszú árnyakat vet a falak omló vakolatára, a téglák réseibe penész fészkelte be magát, a vér és vizelet foltokat repkény próbálja elkeseredetten takargatni. A siető alakokat sötétség burkolja, pusztán az apró fénykörök törik meg álcájukat, és árnyjátékként vetítik falakra tetteiket. A sikátorok bejárata előtt repedtsarkú kokottok gyors léptekkel haladnak, elárult istenükhöz mormolva imáikat. Lihegések, sikolyok, kéjes nyögések elkerülhetetlen kórként futnak végig a tarkókon, és kúsznak a fülekbe, bűntárs, avagy üldözött szerepét róva ki az emberekre.

A hajnali órákban víz zubogása tölti be a csendet, és a lefolyókba lassú örvényként hömpölyög a vörösesbarna folyam, mélybe rántva az elmúlt éjszakát. Minden reggel hollók jelennek meg, károgva köröznek, majd leszállnak a tetőkre vagy a macskakövekre, a pusztulás árnyaiként egyenesen a bejárati ajtók elé telepednek. Ricsajuk mérgező indaként férkőzik be a házak résein, szavakká, lüktető ritmussá olvadnak az emberek fejében, ami bűneiket ismételgeti.

* * *

Randvi egyik kezét állapotos hasára szorította, míg a másikkal szegénység bűzét árasztó testeket taszított félre, hogy első sorból nézhesse férje halálát. Habár könnyek patakzottak végig az arcán, magasba emelte az állát, és büszkén nézett kedvese szomorú szemeibe.

Sigurd az emelvényen állva a nyári reggelekre gondolt, amikor felesége ujjai édes cirógatással futottak végig a nyakán, mielőtt frissen sült cipót és vajat tett le elé. A nyarat elmosta az őszi eső, a szeretett nő ujjai pedig tőle messze, a tömeg fojtogatásából nyúltak felé, nyakára finoman kötél simult.

Soha nem érezte magát még annyira gyávának, mint amikor elszakította pillantását felesége melegséget árasztó szemétől, és pásztázni kezdte a tömeget olyan arcok után kutatva, amelyek vonásait nem feszíti az elvesztése okozta fájdalom. Nem csalódott: nyomorukra unt idegenek, piszkos hajléktalanok, régi barátok és ellenségek, mind ugyanolyan hévvel várták, hogy a halál fellépkedjen mellé a pódiumra. Pillanatokkal később a kaszás segédje, köpcös, szomorkás mosolyú ember képében meg is jelent, hogy sikeres fogásának kivégzését, mely a rendőri ranglétra csúcsára repítette, a maga avató ünnepségévé is tegye. Lassú léptei közben utolsót szívott olcsó cigarettájából, és oda sem nézve a nedves pallókra ejtette a csikket. Ruházata hatalmat sugallt, és olyan vagyont, ami ezen a környéken már gazdagságot jelentett. Megvető pillantások követték lépteit – s habár az emberekben gyűlöletet szított minden mozdulata –, de a mai napon nem az övé volt a főszerep.

Amint a rendőrtiszt lába az emelvényre nehezedett, Randvi sűrű pislogással próbált gátat szabni könnyeinek, látni akarta az embert, aki saját önző céljai érdekében elragadja tőle a férjét. Sebezhetővé vált, így meg kellett mutatnia, hogy nem fél, ahogy Sigurd is szerette volna. Szemét a borús égbolton köröző megannyi hollóra emelte, károgásuk az emberek kiáltásai közé olvadt. Így már kevésbé tűnt idegennek: a sok sötét sziluett és koszos emberi test, ugyanolyan bosszúálló, vérre szomjazó népség voltak mind. Megérdemlik egymást, gondolta, és szerette volna tudni, melyik holló követi majd haza a város ünnepelt, új rendőrfőnökét.

Fritjof, habár soha senkinek nem ismerné be, a tükör előtt készült szónoklatára. Előadásának közepén tartott, amikor rádöbbent, hogy az embereket a szavai, sőt ő maga is hidegen hagyja, s nincsenek ott másért, csak azért, hogy lássák, hogyan ragadják el az életet, amit ígértek nekik. Állkapcsa megfeszült, de semmi mással nem adta jelét dühének, csupán egy nüansznyival megvetőbben figyelte a söpredéket, és gyorsabban pörgette a szavakat. Arca kifejezéstelen volt, amíg a vesztőhely szélén fel nem tűnt neki egy, még terhesen is igen csinos nő, akinek arcát könnyek csíkozták, és kiáltások nélkül tűrte az eseményeket. A nő egy röpke pillanatra megérezte, hogy nézik, és Fritjofra pillantott. A férfi addigi kifejezéstelen arcán gunyoros vigyor tűnt fel, és kissé meghajtotta magát Randvi felé. A nő sokáig csak mozdulatlan nézte, majd egyértelmű üzenetként a lábai elé köpött. A rendőrfőnök arcán a düh újabb árnyalatával nézte, ahogy a nő is elvigyorodott, és szoknyája két szélét megemelve finoman pukedlizik neki. Le sem véve róla a szemét, egy intéssel jelzett a háta mögött tornyosuló hóhérnak, aki engedelmesen megszorította a hurkot.

Randvinak halk sikoly szaladt ki a száján, s amint a sámli csattanva hátra hullott, az ő térdei is feladták a szolgálatot. Hálás volt a hollóknak, hogy a károgás elnyomja férje haláltusájának a hangját. Az eddigi színjátéka most romokban hevert, nem maradt más, csak a meggyötört tagjai az utcakőre rogyva, amint utolsó perceiben cserben hagyja a férjét, mert képtelen felemelni a fejét és végignézni halálát. A hollók moraja mindent kitöltött körülötte, mind ugyanazt ismételték: gyenge. Kezeit a fülére szorította, és tagadón rázta a fejét, mintha ezzel gátat szabhatna az igazságnak.

Amikor remegő ajkakkal ismét a pódiumra nézett, Sigurd élettelen teste még himbálózott végső küzdelme utolsó jeleként, s habár szeme üvegesen meredt a semmibe, Randvi úgy érezte, egészen a lelkébe tekint, és csak azt az egy szót találja ott, amit a hollók is egyre károgtak:

gyenge!

* * *

A Volden utca legrégebbi házának idő rágta ablaküvege mögött középkorú, megviselt nő sziluettjét rajzolja körbe a lemenő nap. Haját fonatokba fogva tűzte fel, de néhány ősz tincs kiszabadulva kiáltotta világgá gyötrelmeit. Éjszakáról éjszakára újabb árulkodó szálak jelentek meg, amelyekkel Inger soha nem törődött, és már senkije sem maradt, akiben aggodalmat ébreszthettek volna. Apja még azelőtt meghalt, mielőtt ő maga megszületett volna. Rossz emberekben bízott meg, vagy éppen benne nem bíztak; Inger csupán annyit tudott, bármit is vétett az apja, kötéllel a nyakában végezte. Sigurdra mindenki hősként emlékezett, Inger mégis érezte, ha valaki a Volden utca lakója, akkor az nem lehet makulátlan. Nem is voltak illúziói, bármit is mesélt neki az anyja, soha nem hitt neki, talán, mert látta azt az apró villanást a szemében, amit mindenképp leplezni próbált. Nem számított; mindenki tudja, hogyan ásson el egy hullát és temesse mellé a titkait.

Inger komor képpel figyelte a háza előtt járkáló hollókat, amelyek száma az éj közeledtével egyre ritkulni kezdett.

– Ha nem csak nappal mutatkoznának, már mind halott lenne – gondolta –, de így senki nem mer tenni semmit, inkább vállalják, hogy egy nap mind beleőrülnek.