VARSÁNYI GYULA

ÚJRATERVEZŐK

A CÉDRUS MAGÁNYOSSÁGA

Könyv Guru

Budapest, 2025

Egy autokratikus, populista jellemzőkkel is leírható ország valahol Európában a pandémia idején. A főhős, napilap-tudósító egyik kormánykritikus cikke miatt az újságot felszámolják. Hírportálhoz szegődik, ahol utcai inzultus éri. Megtudja, hogy „palotaforradalomra” készül a kormánypárt néhány volt vezetője. A miniszterelnök támogatói és oligarchái azonban a rendszer fenntartására szövetkeznek, miután a kormányfő meghal Covid-betegségben. A tudósító felhagy az újságírással. Visszatér volt élettársához, akit egy újszerelem miatt hagyott el. Vajon sikerül-e rendbe tennie magánéletét és megtalálnia új hivatását?

Egy újságíró regénye.

TARTALOMJEGYZÉK

Élőlánc a parkban

Lenin elvtársnő

Kalak őshaza

Krumplis tészta

A problémákról tárgyalások folytak…

Az ütés

Csupa hentes és mészáros

Kiigazítás

Fölboríthatják a bilit

Belezuhanni az álomba

Pad thai moszat tésztával

Nagykoalíció

Kukkolók

Jan, a lírikus

Katonásdit játszanak

A meglepetés

Unokáimnak, hogy ők is tudják

„…mikor elfogynak a gonoszok, támad egy kemény orcájú, ravaszságokhoz értő király. És annak nagy ereje lesz, noha nem a maga ereje által, és csudálatosképen pusztít és jó szerencsével halad és cselekszik, és elpusztítja az erőseket és a szenteknek népét. És a maga eszén jár, és szerencsés lesz az álnokság az ő kezében, és szívében felfuvalkodik és hirtelen elveszt sokakat; sőt a fejedelmek fejedelme ellen is feltámad, de kéz nélkül rontatik meg.”

Részlet Gábriel (Gábri-Él) Izrael őrangyala magyarázatából, amelyet az Örökkévaló fölszólítására Dániel próféta látomásáról ad.
Ószövetség, Dániel könyve 8,16–25

„…Én Gábriel vagyok, ki az Isten előtt állok; és küldettem, hogy szóljak veled és ez örvendetes dolgokat jelentsem néked. És ímé megnémulsz és nem szólhatsz mindama napig, amelyen ezek meglesznek: mivelhogy nem hittél az én beszédimnek, amelyek beteljesednek az ő idejökben.”

Gábriel Zakariás paphoz, aki nem hitt fia,
a majdani Keresztelő Szent János születésének jövendölésében.
Újszövetség Lukács evangéliuma 1,19–20

„Ha valaki Gábriel ellensége – bizony ő az, aki lehozta Allah beleegyezésével (a Koránt), bizonyságául annak, ami (kinyilatkoztatás) előtte volt és útmutatás és örömhír gyanánt –, ha valaki ellensége Allahnak, az angyaloknak, a küldötteknek, Gábrielnek és Mikáelnek, akkor Allah is ellensége a hitetleneknek.”

Korán 2. szúra 97–98.

ÉLŐLÁNC A PARKBAN

Fölriad álmából, hirtelen nem tudja, hol van.

Hogy kerül ide a plafonról csüngő lámpa, a szekrény, a szék a rádobott gyűrött ruhával? Időbe telik, míg bekattan: hiszen ez a hálószoba! Az otthoni… Miért volt idegen?

Oldalra pillant: mellette üres az ágy.

„Olga már elment – dünnyögi maga elé –, nem volt szíve fölkelteni. Vagy szándékosan hagyta, hadd aludjak, lesz, ami lesz? Biztosan dühös, amiért este nem bújtam oda hozzá…”

Megint ez a motyogás. A fenébe. Néha nem elég, hogy magában beszél, még hadonászik is a kezével, mintha magyarázna valakinek, egy képzelt alaknak, egy fantomnak.

„Mekkora idióta vagyok!”

Még jó, hogy észreveszi. De vissza kell fogni, visz-sza-fogni, amíg nem késő.

Amint az órára pillant, mentegeti magát: nem ilyen kései, kábult ébredésekhez szokott. Mi a bánat történt vele?

Amikor kinyitotta a szemét, először arra gondolt, ez itt egy ismeretlen világ. Másvilág. Talán a túlvilág? – töprengett. Hát nem éppen a bibliai mennyország, nem is a pokol, bár… honnan tudná, milyen lenne a mennyország és a pokol? Ezekről csak közhelyeket ismer. Különösen a mennyország homályos előtte. A pokolról már az Ószövetség elrettentő érzékletességgel számol be, akárcsak a katolikus szentképek hierarchiája: fölül a Mindenható, trónusa mellett a szentek, angyalok ájtatos köre, hozzájuk csatlakozhatnak az utolsó ítélet után a „jók” is; alul pedig a pokol kénköves tüze gyötri a bűnösöket. Beszarás. Persze érthető, hogy a Biblia fogalmazói és koronkénti átfogalmazói úgy vélték, ha valaki nem viselkedik a hit és az egyház parancsa szerint, parázzon csak a végítélet miatt. Egyébként pedig, ahogy a görög istenek a boldog elíziumi mezőkre repítették kegyeltjeiket, hogy ott szórakozással töltsék az örök időt – miféle szórakozással vajon? –, a keresztény „jók” is üdvözülhetnek, ám azt sem lehet tudni, mit jelent ez az üdvözülés a lelki halhatatlanoknak. Milyen környezetben lesznek boldogok a végítélet utáni Új Földön? És főként: mit fognak ott csinálni?

Ezen kicsit tanakodott.

Boldognak lenni… Lehet úgy általában boldog az ember? A túlvilági „jóknak” talán nem lesznek egyéni vágyaik, céljaik, törekvéseik? Nem fognak szenvedni, ha kudarcot vallanak? Vagy körükben ismeretlenek lesznek a küzdelmek, a konfliktusok, a kudarcok? Lesz-e szerelem? Mert ha mindez lehetetlen, akkor… akkor dögunalomnak néz ki az egész. Ki akarna „üdvözülni” minden emberi kockázat és perspektíva nélkül? Így már kezd érthetővé válni, miért fenyegetnek a pokollal: ha nincs elég mézesmadzag, jöjjön a korbács.

Akkor inkább a reinkarnáció. Az legalább megújuló e világi élet lehetőségét kínálja. Elég izgi, különösen, ha előfordulhat, hogy nem az emberi faj tagjaként születünk újjá. Ő vajon milyen élőlény alakjában szeretne újjászületni? Kicsit elmélázott ezen, aztán arra jutott, nem biztos, hogy újra ember szeretne lenni. De hogy milyen más élőlény, azt hirtelen nem tudta eldönteni.

Mennyivel gyakorlatiasabb a Korán: legalább ámítja az igazhitű férfiakat gyönyörű nőkkel a paradicsomban – mellesleg ezzel kábítja az öngyilkos terroristákat is. Úgy látszik, a muzulmán túlvilágban létezhet szex. De mást is ígér a Korán: gyümölcsöktől roskadozó kerteket, tejjel, mézzel, sőt borral hömpölygő folyókat (mohamedánoknak bor, nocsak!), miközben a hitetleneket és a bűnösöket a Gyehenna tüzével fenyegeti.

Ahogy lassan beáll agyában a biológiai GPS, már bánja, hogy ilyesmin agyalt. Időpocsékolás. Hiszen úgyis csak egyetlen zűrös e világi univerzum van, kinek-kinek a magáé. „Túlvilági” túraként az ő számára legfeljebb az álom kínálkozik. Kár, hogy nem szeret álmodni, mert gyakran kínos helyzetekbe kerül, amelyekből átizzadt ébredés menekíti ki. Csak néha élvezi az álomvilágot, amikor repül, méltóságteljesen lebeg a házak, utcák fölött, mintha léghajóból nézne le, vagy inkább, mint egy nagy madár, széttárt karokkal száll, és apró bogaraknak látja az embereket, bokorpamacsoknak a fákat, szárnyal, szárnyal tovább, könnyedén forog, pörög céltalanul, mint akinek nincs dolga azzal, ami odalenn van, csupán kirándul. Mint egy minden nyűgétől megszabadult lény.

Aztán hirtelen az ágyon találja magát, mintha egyenesen az égből pottyant volna oda. Az nagyon kiábrándító.

Ennél azért jobb kipattanni a takaró alól, és rutinosan végiggondolni, mi vár rá aznap.

Csakhogy ez a kipattanás most nem megy, épphogy kibotorkál a konyhába a kávégéphez. Olga persze benne hagyta a zaccot. Kikotorja, új főzetet tesz föl. Lesi, ahogy csordogál a jószagú fekete lé. Rögtön újjá fog születni, máris kezdi átjárni egy titkos, bátorító érzés. Megissza, aztán indulhat a menet.

A fenébe, mára nincs biztos témája. Napok óta kínlódik a nagy ingatlanmutyiról szóló cikkel, és még mindig nem állt össze. A polgármester persze kirúgta azzal, hogy nincs mondanivalója az ügyben, de az lett volna meglepő, ha mond valamit, mert a fickó igencsak sárosnak tűnik. Az elzárkózása is árulkodó. Ám ettől még nem kerek a sztori. Egyik-másik képviselő elpötyögött ezt-azt, hogy kiknek akarják átjátszani jóval a piaci érték alatt az állami tulajdonban lévő impozáns, ám mostanra már lepukkant belvárosi palotát – hogy aztán az új „kebelbeli” tulaj majd lenyúljon az államtól jókora támogatást vagy legalább hitelt a felújítására –, csakhogy muszáj tovább kutatni és mindent ellenőrizni, hogy a legkisebb hibát is elkerülje, mert azonnal lecsapnak rá, aztán jön a bírósági idézés. A nehezen megszerzett titkos infóban szereplő várományos tulajdonosok persze nem nyilatkoznak, vagy letagadtatják magukat. Ez is árulkodó jel, de mendemondákra mégsem építhet, bármennyire gyanús az ügy. Sokáig nem cicózhat vele, mert más is rárepül, és ha netán sikerrel jár, akkor neki arra az egyébként jogos szerkesztői kérdésre kell válaszolni: „Ezt te is kapargattad, hogyhogy nem jártál a végére, miért nem írtad meg?” Esetleg álszent módon hozzáteszik: „Pedig az ilyen mutyik ügyeiben máskor jó szoktál lenni.”

Ja, mármint az ilyenekben. Kösz az elismerést.

Ha komolyabb következménye nem lesz is a malőrnek, azért mégis égés. De egy napilapnál az eset hamar feledésbe merül, szerencsére. Legfeljebb egy következő bakinál bukkanhat elő kötözködő kolléga szájából: „Már máskor is előfordult, hogy lemaradtál a szenziről.”

„Szerinted folyton lemaradok?” Legyintés a válasz, aztán megy mindenki a maga dolgára.

Jaj, nehogy megint otthon hagyja a maszkot, mint tegnap. Még szerencse, hogy az egyik tördelő ki tudta segíteni, mert pénzlevonás jár érte, ha észreveszi valamelyik főnök a szeriben a szájzár hiányát. Pénzlevonás? Na még csak az kéne, így is legatyásodott, mert a fizetéseket megnyirbálták a járvány miatt. Szerencse, hogy Olga rendesen keres, neki könnyebb a home office-ban. Mostanában még úgy sem jön hirdetési pénz a laphoz, mint korábban. No persze, ők nem ülnek a kormány ringató ölében. A tulajdonos próbál manőverezni, biztosan kuncsorog itt-ott pénzért, smúzol a kormányzati kapcsolataival is, hogy lökjenek oda egy kis reklámot, de ha sikerül valamit elérni, rendszerint nem „ingyen” adják, előbb-utóbb kérnek valamit cserébe. Mostanában a tulaj azt hajtogatja, hogy „gyerekek, most nincs több, ezzel kell kihúznotok, vagy ha nem, hát néhánytól közületek el kell köszönjek”. Pedig ő ne tudná, hogy már így is hiányos a létszám, mások helyett is dolgoznak, mint a güzü. Szerencsére nem olyan embernek ismerik, aki csak úgy kirugdossa az újságírókat. Dehát azért ő is csak ember. Még ha üzletember is.

Kihúzni. Ja, de meddig? Már mindenkinek tele van a töke ettől a húzd meg, ereszd meg járványtól és attól is, hogy a fertőzésveszély miatt rizikós a szeriben dolgozni, aki teheti és ameddig teheti, elkerüli. Ám amikor összerakják a másnapi újságot, több szerkesztő, tördelő zsúfolódik össze. Távolságot tartani? – röhej. Home office-ban lehet anyagot gyűjteni, cikket írni, de újságot csinálni nem lehet. Néha kitör a pánik, ha valakinek takonykórja vagy egy kis hőemelkedése van: „minek jöttél be, menj haza, tesztet csináltál?” és hasonlók. Szerencsére most éppen apad a fertőzöttek és a pandémiás halottak száma. Persze egyetlen halott is sok, de ez most mindegy. Egyszer majd vissza fog állni minden a régi kerékvágásba, mint a hajdani pestis- és kolerajárványok után. Egyszer majd. De mi lesz addig?

Kézbe kapja a telefonját, és meglepi, hogy süket. Pedig mindig bekapcsolva hagyja az ágya mellett, hogy reggel ébressze, és azonnal megnézhesse rajta a friss infókat. De tegnap este úgy le volt harcolva, hogy kinyomta az ébresztőt és a telót is, előtte pedig benyomott két ampulla sört és némi erőset is mellé. „Csak a vírus ellen”, mentegetőzött Olgának, aki ingatta a fejét, nehogy már a pia védje, amiben persze igaza van, de úgy érezte, jólesik a feles is, most kivételesen jólesik, aztán hamar eldőlt tőle, mint a zsák.

Meglett az eredménye reggelre. Alig tér magához. Miközben bekapcsolja a kütyüt, eszébe jut, hogy Olga mindig szóvá teszi, ha otthon a mobilt nyomogatja. Hiába magyarázza neki, hogy ez szakmai ártalom, „naná, hogy nyomogatom, mert nekem mindig up to date kell lennem, vagy inkább up to minute, érted”, mondja neki, de ő úgy tesz, mint aki nem érti. Nem akarja érteni, holott okos nő, de még milyen okos, csakhogy azt akarja, vele foglalkozzon, figyeljen rá, beszéljen hozzá, ha otthon van. Ez, mondjuk, jogos, de azért nem kellene úgy fölfújnia magát, néha olyan, mint egy dühös macska a villámló szemeivel. Pedig egyébként szelíd bocitekintettel is tud nézni rá, amitől akármilyen stresszes bolond, egyből lenyugszik. Valójában se nem dühös macska, se nem boci ő, inkább állatszelídítő.

Ahogy pörgeti a kijelzőt, megkönnyebbülve látja, hogy semmi érdemi változás nem történt tegnap este óta. A vezető online hírek többnyire bulvártémák vagy a már ismert előző napi események felböfögései. Szerencsétlen pecások, gondol a konkurens hírgyártókra, hiába dobtátok be korán a csalit, kapás egy se. A járványjelentés viszont továbbra is biztató. Sóhajt, aztán összeszedi magát, hogy induljon, mert mire beér, ott már berobbant az élet. A bejárati ajtót nyitná éppen, amikor megcsörren a visszakapcsolt mobil.

– Hol vagy?

– Hol a fenébe lennék, amikor itthon vagyok.

– Ember, már jócskán elmúlt tíz óra!

– Na és? Már éppen indulok.

– Gabriel jelentkezett. Valamit akar.

– Igen? És miért nem engem hív?

– Mert ki voltál kapcsolva, seggfej. Én is harmadszor csörgetlek.

– Na jó, és vajon mit akar?

– Mit tudom én, talán szivárogtatni valamiről, ezt neked jobban kellene tudnod.

– Ja, én a Nemzeti Demokrata Párttal fekszem és kelek. Közben még dugunk is.

– Figyelj, a fene tudja, mit akar, de akár ez lehet a nap sztorija. Fél tizenegykor Vindicsnek be kell kínálni valami izgi témát. Hívd Gabrielt, aztán őt! Cső.

Nahát ez gőzös Max, vagyis Gőzmaxi, az ügyeletes szerkesztő. Az ő szavajárása, amikor már valósággal izzanak a számítógépek, hogy „gyerekek, lehült a mozdony, adjunk rá több gőzt!”. Majrés a fickó, folyton be van tojva, hogy lecseszik késedelmes cikkleadásért, ezért, azért. Tízpercenként képes kaffogni, hogy „mi van, kész vagy már, előbb a netre írd meg, aztán a komplettet a lapba” – így mondja: a komplettet. Hát igen, komplett hülyék mindannyian, üléseikhez láncolt modern gályarabok, akiknek az agya egyetlen programra zakatol, akár egy primitív kompjúter: „Siess, lapzárta!” No persze, mit érdekli Gőzmaxit a kapkodás miatt becsúszó rossz szóegyeztetés, betűtévesztés, értelmetlenre húzott vagy toldott mondat, amit persze hajlamos a szövegben felejteni, hiszen ő is siet, ugye. Miért bánná, hiszen nem az ő neve áll majd a cikk fölött.

Na jó, akkor nézzük Gabrielt, akit ő hol „arkangyalnak”, hol „ájtatos manónak” szokott nevezni. Azért nem mindig ájtatos ám, inkább fineszes fickó, korábban a keresztény nemzetiektől lépett át a nemzeti demokratákhoz, amikor már biztosra vehető volt, hogy az utóbbiak a befutók kormányalakításra, mi több összeállva együtt jókora túlerőt szereznek a Képviselőházban. Mint kiderült, a keresztényeknél is megmaradt, hogy szilárdan két lábbal állhasson a kormánykoalíció talaján.

Kicseng a vonala, de nem veszi föl. Visszahívja majd, ahogy máskor is szokta. Basszus, még hogy ez lenne a nap sztorija, a francba! Gőzmaxi már biztos jelentette Vindicsnek, hogy ő ma várhatóan fontos infót kap – ki nem hagyná, hogy szerezzen magának legalább fél jó pontot –, dehát egyelőre csak annyi a híre, hogy visszahívást vár, tehát nincs híre. Marad mára, amire eleve számítani lehetett: a Zöld Párt legeslegújabb leleplezése a fakivágásokról a Béke és Barátság Parkban kezdődő állami építkezésnél, ahol civil demonstrációt tartanak. Ennek nem fog annyira tapsikolni a főszerkesztő, de hát ma ez van. Ebből kell kőlevest főzni.

*

Megjött Gabriel visszahívása. Rohant, és lihegve benyit a kávézóba. Körülnéz, fölfedezi emberét a sarokban. Szokásos terepszínében üldögél: kopaszodó fej, őszülő haj, szemüveg, félrecsúszott nyakkendő, domborodó pocak, szürke öltöny. Kora nehezen meghatározható, az ötvenes évek szürke árnyalata. Pártkatona, jobban mondva a pártbürokrácia tagja, aki általában fölényes és távolságtartó, beszédmodorában az elnökét majmolja, csak akkor nyájas, ha akar valamit. Most az utóbbira lehet számítani, mert kedveskedve hellyel kínálja, megkérdi, hogy van, jól aludt-e, majd azt, hogy mi újság a szerkesztőségben.

Fürkésző a tekintete.

– Semmi jó nem történik mostanában nálunk – próbálkozik kitérő válasszal. – Mindenkit halálra nyomaszt a járvány.

– Annak most már annyi – vágja rá Gabriel, és legyint kétséget kizáró magabiztossággal, amivel a tutit szokta kimondani a dolgok állásáról. Majd hirtelen vált:

– Na de mi lesz Vindiccsel?

Váratlanul csap le, hogy szokása szerint zavarba hozza őt. Jó ég, talán folyik a háttérben valamilyen mutyi a Nemzeti Demokrata Párt elnökének – egy személyben kormányfőnek – az emberei és a laptulajdonos között, amiről ő még nem hallott? „Juttatunk nektek egy kis zsét a túléléshez, de szabaduljatok meg ettől vagy attól a fazontól.” Volt már ilyesmire példa, de annak tudták, legalábbis sejtették az okát. No, a főszerkesztő azért más. De miért lenne más? Turbóra kapcsolja fejében a motort, hiába, nem jut eszébe semmi. Mostanában orbitális botrányt nem tettek közzé kormánypárti korifeusról, netán valamelyik kedvenc oligarcháról, ami személyes bosszúért kiáltana. A szívességi luxusnyaralások, zaftos politikusi bulik, „keresztényi” orgiák hírei rég lecsengtek, itt-ott egy kis – na jó, akár nagyobbacska – pénzlenyúlás, hatalommal való visszaélés, fölösleges, ráadásul túlárazott tender a járványvészhelyzet örve alatt. Ilyesmikről beszámoltak. És ha Vindics kinyírására készülnének, miért neki, a pártpolitikai tudósítónak, a beosztottnak hozza ezt elő Gabriel? Talán üzenni akar, vagy csak megzavarná a szerkesztőség szokásos üzemét… Azért ez mégis fura.

– Nem tudok semmit – vonja meg a vállát látszólag érdeklődés nélkül. – A főszerkesztő szemmel láthatóan él és virul.

Most már ő is kettőzött erővel fürkészi a másikat.

– Lehet – folytatja Gabriel –, de azt hallani, hogy Vindics eggyel visszalépne, esetleg csak a külpolitikával akar foglalkozni a jövőben.

– Erről nem volt szó odabent, ő maga sem mondott ilyet. Miért lépne vissza?

– Nem az az érdekes, hogy miért, hanem hogy ki jönne a helyére – szól nyomatékkal Gabriel. Szinte fúrja a tekintete. – Van erről elképzelésed?

Tágra nyílik a szeme.

– Nincs…, de te nyilván tudsz valamit.

– Nem tudok, ez még nyitott kérdés. Gondolom, egy tapasztalt, ügyes politikai újságíró jöhet szóba. Belülről.

Átsiklik az „ügyes” jelzőn, pedig nem véletlenül hangzott el. Aki Gabrielnek „ügyes”, az valójában az NDP-nek „ügyes”, mert a hasznára van.

– És ki lenne az?

Az angyali manó talányos arckifejezést ölt, csöppnyi hatásszünetet tart, aztán közelebb hajol, és biztató tekintettel néz a szemébe.

– Te például vállalnád?

Ez most ugratás? Mintha nem erre utalna a pasi arckifejezése. Mégis csak blöfföl. Bedobta a csalit, és azt várja a rafkós pecás, hogy ő rögtön bekapja a horgot.

– Miért éppen én?

– Mert most téged kérdezlek. Talán nem tartod magad alkalmasnak a feladatra?

Gabriel atyaian mosolyog, ő meg szorongani kezd. Honnan tudhatná előre, mire lenne alkalmas, mire nem egy ilyen váratlan ajánlat hallatán. Új helyzetben sok mindenre képessé válhat az ember. Vagy mégse. De kár ezen filózni, másról szól ez a dal, az biztos.

– Ilyesmin még nem gondolkodtam.

Fejben tovább pörgeti a hallottakat. Ha egy ilyen ajánlatfélére azonnal igent mond, az arról árulkodna, hogy pozícióért liheg, és ezzel kiszolgáltatja magát. Ha pedig rögtön nemet, az voltaképpen sértés, és rontja az együttműködési készséget a másikban. Márpedig neki fontos ez az együttműködés. De ki a fene akar kormánypárti favorit lenni egy független lapnál? Ő nem, az biztos. Azonkívül eszében sincs szembemenni Vindiccsel, aki semmi jelét nem mutatta eddig, hogy vissza akarna lépni, és a szeri tagjaival sem, akik elfogadják őt főnöknek, és különösen vészhelyzetben kiállnának mellette, persze nem tudni mennyire és meddig, de az biztos, hogy alapjában véve jó embernek tartják. Az is.

Gabrielt váratlanul éri, hogy bevált taktikája nem úgy működik, ahogy gondolta. A párt kapcsolatépítő háttérembereként típusok szerint helyezi el képzeletbeli skatulyákban a figuráit, és adott pillanatban húzza elő a megfelelőnek látszót. Ezt az újdondászt könnyen megkörnyékezhetőnek gondolta, meg aztán… magának is nehezen vallja be, de valami megmagyarázhatatlan, titkos rokonszenvet érez iránta, igen, rokonszenvet, bár az ilyesmi az ő napi rutinjába nem szokott beleférni. Talán a szelíd képe, a naivnak tűnő viselkedése, az esendősége miatt, amivel simán belefut veszélyes helyzetekbe…, a fene tudja, nincs tisztában ennek az érzésnek az okával és kiterjedésével, csak azt veszi észre magán, hogy valami különöst, vonzót talál ebben az emberben, néha már-már úgy érzi, mintha a rokona volna. Távoli családtag, akivel olykor találkozik, akivel törődik. Újdonság ez neki, furcsa, néha bizsergető érzés, és egyre inkább zavarja is, hiszen idegen tőle az ilyesmi.

Képzelgéséből persze hamar föl szokott ébredni, és olyankor fölteszi magának a kérdést, vajon mitől lenne más ez a fickó, mint a többi? A nyavalyát más, egyformák ezek mind. Nem engedhet meg magának ilyen elérzékenyülést. Különösen most, hogy csalódott az iménti nyegle, kibúvót kereső választól. „Ezen még nem gondolkodtam” – nahát, mi a fenén gondolkodik az ember, ha nem azon, hogyan juthat előre? És ő azt hitte, a fickó kapva kap majd az alkalmon, és akkor jobban befolyásolhatja. Dehát nemcsak naiv, együgyű is egy kicsit. Nincs benne ambíció. Alacsonyabb fokozat, mint hitte.

Azért nem adhatja föl ilyen könnyen, ha már belekezdett.

– Pedig a te helyedben én gondolkodnék a jövőn – folytatja –, múlik az idő, nem lehetsz világ életedben skribler. Befolyás, több pénz, jobb munka…

Mélyen az újságíró szemébe néz, valósággal bűvöli. Eszébe sem jut, hogy valakinek éppen a „skriblerkedés” tetszik. Föl sem merül benne, hogy a vele összekötődött fickó ennél a kormánykritikus lapnál úgy érezheti – több mint tíz év után is –, hogy ez az a poszt, ahol a helyén van, ahol önmagát adhatja. Azt írja, legalábbis úgy hiszi, hogy azt, amit igaznak, helyesnek vél, és ami fontos. Még ha némelykor kompromisszumra kényszerül – néhány elemét az igazságnak nem tudja kideríteni vagy ha mégis, azt el kell hallgatnia, mert a hírforrással ilyen megegyezésre kényszerült; máskor a téma tágabb összefüggéseibe nem tud belebonyolódni, nem szárnyalhat szabadon, ahogy szeretne, mert sem terjedelem, sem türelem, sem idő nincs hozzá. Viszont ritkán kell megküzdenie belső intrikákkal, „trónkövetelőkkel” meg egyáltalán nem. Az ő posztján nem tör ki kenyér- és pozícióharc, ritka a hiúsági villongás. Csak hajtás van. Viszont akik a lapot olvassák, az ő nevét jegyzik meg. Őt emlegetik egy-egy „dobása” kapcsán, nem a szerkesztőt vagy a főszerkesztőt, ha egyáltalán ilyesmi szóba kerül. Őt idézik az „online térben” is.

– Jelenleg nem vágyom főnöki székbe, újságíró szeretek lenni – szalad ki most a száján az, amit valójában gondol. Rögtön érzi, hogy rosszul tette, mert ezzel kiadta magát. Az őszinteség ebben a kapcsolatban tilos. Szigorúan tilos. Taplóként válaszolt, ráadásul sután hangozhatott a másik fülében. Mert mit jelent Gabrielnek az a fogalom, hogy újságíró? Semmit, jelentéktelen, nulla, legfeljebb zavaró tényező, izgága alak, ellenség. Hacsak nem használható valamire. Valamire mindig használható lehet.

– Nézd, én arra biztatnálak, hogy azért gondolkodj el ezen – szólal meg kis szünet után elkomorult arccal Gabriel. – A tehetségedet kamatoztatni kell. Térjünk majd vissza erre! És még valami… Arra gondoltam – simít végig az állán –, hogy akkor is találkozhatnánk időnként, amikor nem kérsz tőlem információt az NDP ügyeiről, a várható kormányintézkedésekről, törvénytervezetekről. Dumcsizhatnánk csak úgy egy jó kávé mellett az aktuális politikai helyzetről, az ellenzéki pártokról, politikusokról, hiszen te szinte napra készen tudsz dolgokat, hallasz mindenféle sztorit. Megoszthatnád velem. Ahogy én is segítek neked időnként. Akár bejöhetnél hozzám az irodába. Mindkettőnknek hasznos lenne ez.

Megint kedveskedő, majdhogynem csábító a pillantása.

A skriblerre most mintha rázuhant volna a mennyezet. Hogy fog kimászni ebből? Ez a fószer fizetséget kér az információkért, amelyeket amúgy is szűkmarkúan csöpögtet, a házi spiclijévé akarja tenni, és belengeti az esetleges jutalmat: lehet ő akár főszerkesztő is. Ez aztán tényleg a demokrácia csúcsa, amikor a hatalmon lévő párt káderpolitikát folytat egy független szerkesztőségben. Pedig már nem kellene meglepődnie ezen. Az NDP legtöbb vezetője, különösen a kormánytagok általában elzárkóznak attól, hogy szóba álljanak kormánykritikus lap vagy hírportál munkatársával. Ám vannak embereik, akik időnként „kiszivárogtatnak” ezt-azt, sosem lehet tudni, hogy legfelsőbb utasításra – a közvélemény szondázása céljából – vagy valamelyik pártfőnök, érdekcsoport megbízásából, mert érdekcsoportok mindenhol vannak, még egy szoros gyeplőn tartott pártban is. Persze szigorúan „fedésben”. De az is elképzelhető, fut végig az agyán, hogy Gabriel most csak magának akar szerezni jólértesültséget. Erősíti a pozícióját, mert feljebb lépne a ranglétrán, mondjuk, parlamenti képviselő akar lenni. Netán államtitkár, vagy legalább helyettes. Mit válaszoljon neki? Hogy ő nem értesül fontos dolgokról? Nem ismer sztorikat? Korántsem pengeagy ez a manó, de azért nem is hülye. Valahogy ki kell kerülni ebből a kutyaszorítóból, véget kell vetni ennek a beszélgetésnek, most rögtön. Ügyesen.

A mobiljára pillant.

– Jaj, ne haragudj, most látom, mennyire elszaladt az idő, mindjárt kezdődik a napi hírértekezlet. Vissza kell rohannom, különben balhéznak. Majd hívlak.

Színpadias mozdulattal tárja szét karjait, mint aki végtelenül sajnálja, hogy most itt kell hagynia ezt az igazán jóízű csevejt, de muszáj. Fölpattan, és futólépésben célozza meg az ajtót.

Gabriel bólint.

– Jó, menj csak, de aztán csörögj!

Fanyar mosolya azt üzeni: fuss csak, fuss, előbb-utóbb úgyis visszatérsz.

*

– Hallottál valamit a lefejezésünkről? – kérdi Dzsoni, a fotós, amikor az értekezlet után összefutnak a folyosón a kávégépnél.

– Miféle lefejezésünkről? – összerezzen. A kolléga már tud valamit?

– Együtt ebédeltem egy ismerőssel a Nemzeti Lapoktól – magyarázza a másik –, szerinte beolvasztanak minket a lapcsoportba, és Vindicsnek annyi.

– Beolvasztanak? De hát az nem lefejezés, hanem kinyírás.

– Akár az is lehet. A Nemzeti Lapok alapítványa állítólag megveszi a lapunkat és a portált.

A kolléga töpreng egy kicsit.

– Valóban, mit is csinálna vele… Igazad van, nincs kizárva, hogy kinyírnak minket.

– Kérdés, hogy Hermann, a fő tulajdonosunk eladja-e a lapot – mondja Dzsoninak.

– No, ezen én is meglepődnék. Mert ennek az égvilágon semmi jele. De azt mondja a fazon, akivel beszéltem, hogy Hermann visszautasíthatatlan ajánlatot kapott kormányzati körökből, biztos helyről tudja. Utána kéne nézned a pártkapcsolataidnál.

– Jó, de erről először Vindiccsel kell beszélni. Már szóltál neki?

– Nem, mert a hírértekezlet után elrohant valahová.

– Most nekem is rohannom kell a Béke és Barátság Parkba, jó kis balhé lesz ott. Majd beszéljünk még erről!

*

A tüntetők élőláncot alkotnak, mire a parkba ér, így akarják megakadályozni a munkagépek bejutását a bekerített, fáktól „megtisztítandó” területre. Fogják egymás kezét, és kórusban kiabálják: „Fá-kat, ne be-tont!” „Fá-kat, éle-tet!” Sokan az éjszakát is itt töltötték, nehogy a fölfogadott magáncég favágói hajnalban beosonjanak, és letaroljanak mindent. A munkagépek a tér szélén sorakoznak katonás rendben, bevetésre készen. Körülöttük a kezelők sétálgatnak, dumálnak, cigiznek. Ráérősen.

Egyre több rendőr érkezik. Egy tiszt szólal meg hangosbeszélőn:

– Önök kétszeres szabálysértést követnek el azzal, hogy megszegik a járványhelyzet miatti csoportosulási tilalmat, továbbá akadályozzák az államilag elrendelt munkavégzést. Kérem, azonnal hagyják el a helyszínt, különben kénytelenek leszünk intézkedni a rend helyreállítása és a munkavégzés zavartalan megkezdése érdekében.

A kórus nem csitul: „Fá-kat, éle-tet!” A rendőrök – többségében fiatal, újoncnak látszó arc – feszültek, érzik, nem lesz jó vége ennek. A tiszt néhány percnyi várakozás után ismét szájához emeli a hangosbeszélőt:

– Utolsó felszólítás. Hagyják el a helyszínt, különben oszlatni fogunk.

Nézők is szép számmal összeverődtek már a téren, jól öltözött polgárok és lepukkant fejek egyaránt, anyukák, apukák is karon ülő kisgyerekkel. Bekiabálnak, pfujolnak:

– A kurva anyátokat oszlassátok!

Hirtelen, mintha a föld alól bújtak volna elő, nagydarab, kigyúrt bőrfejűek teremnek az élőláncnál, és elkezdenek kiabálni, hadonászni:

– Tűnés innen, míg szépen mondjuk! Szedjétek a lábatokat!

Mire a tüntetők:

– Mit akartok itt, zsoldos pribékek! Szégyelljétek magatokat! Ti tűnjetek el!

Dulakodás kezdődik, amit a rendőrök mereven állva néznek.

Ő a csetepaté frontvonalába nyomakodik, kérdi az egyik bőrfejűtől, honnan jöttek és miért. Az papírt tart az orra elé, amelyből annyit látni, hogy birtokosa „rendész”. Kérdi tőle, ki bízta meg ezzel a feladattal, mire a válasz: „Neked ehhez mi közöd van, köcsög?” Aztán a tüntetőktől tudakolja, mi lesz, ha megverik vagy elviszik őket. Azt válaszolják, hogy innen jószántukból egy tapodtat sem… Velük a beruházók nem voltak hajlandók tárgyalni, terveket egyeztetni, hónapok óta próbálkoznak a kapcsolatfölvétellel, hát most ők sem hajlandók mozdulni. Visszajönnek, ha elzavarják őket.

A rendőrök hirtelen megindulnak, és próbálják szétválasztani egymástól a bőrfejűeket és a tüntetőket. Majd elhangzik a vezényszó, és megragadják a láncban állókat, rángatják, vonszolják őket, azok próbálják lerázni magukról a támadókat, belebokszolnak egy-egy rendőr mellébe, gyomrába, de csak a védőmellényt érik, mások leülnek vagy lefekszenek, úgy húzzák őket.

Ő fotókat készít.

– Ne fényképezzen! – dörren rá az egyik rendőr, és váratlanul kikapja a kezéből a mobiltelefont, ő próbál utána nyúlni, de a rendőr ellöki.

– Azonnal igazolja magát!

– Újságíró vagyok.

Az egyenruhás ordít:

– Igazolja magát, különben beviszem!

Előveszi a személyi kártyát és az újságíró-bilétát. A rendőr fölírja az adatait.

– Jó, most pedig hagyja el ezt a helyet, amíg szépen beszélek – mondja a másik pattogós szigorral.

– Jogom van itt lenni.

– Magának nincs joga rendbontásban részt venni.

– Én csak a munkámat végzem.

– Én is. Ne vitatkozzon, induljon!

Egy másik egyenruhás lép oda.

– Valami probléma van?

– Nem hajlandó eleget tenni a távozásra felszólításnak – magyarázza emez.

– Akkor szabálysértés, vigyük be őt is! – mondja a másik, és már megragadná az újságíró karját.

– Rendben van, elmegyek, de adja vissza a telefonomat.

– Majd később megkapja.

– A telefon a munkaeszközöm, nincs joguk megfosztani tőle, személyes információk vannak benne.

– Nem hallotta, mit mondtam? Vissza fogja kapni. Most pedig távozzon!

Az élőlánc fölbomlik, néhányan még küzdenek a rendőrökkel, másokat már betuszkoltak egy közelben parkoló rohamkocsiba. Többen elfutnak, és távolabbról figyelik a történéseket.

A tér nemsokára „megtisztul” a tüntetőktől.

*

BŐRFEJŰEK ÉS RENDŐRÖK TÁMADTAK TÜNTETŐKRE

Munkatársunktól a telefont is elvették a
Béke és Barátság Parkban

TÖBB TERMÉSZETVÉDŐ MEGSÉRÜLT ABBAN A TÖMEGOSZLATÁSBAN, AMELY TEGNAP TÖRTÉNT A BÉKE ÉS BARÁTSÁG PARKBAN TARTOTT TÜNTETÉSEN. LEGALÁBB KÉT TUCAT AKTIVISTÁT ŐRIZETBE VETT A RENDŐRSÉG. A HELYSZÍNRŐL TUDÓSÍTÓ MUNKATÁRSUNKAT IS LÖKDÖSTÉK, ÉS ELVETTÉK A MOBILTELEFONJÁT. A RENDŐRKAPITÁNY JOGSZERŰNEK TARTJA AZ INTÉZKEDÉST, AMELYRE TÖBBSZÖRI FELSZÓLÍTÁS UTÁN KERÜLT SOR.

Mint arról már beszámoltunk, a főváros egyik kedvenc pihenőhelyének számító Béke és Barátság Parkot is elérte a kormány beruházási kampánya: ahogy országszerte több településen, itt is csillagvizsgáló építését tervezik, ennek előkészítő munkálatait akarták megkezdeni tegnap azzal, hogy harminc egészséges fát vágnak ki. Amióta a beruházási terv kiszivárgott, a természetvédők tiltakoznak az építkezés ellen, és a park pihenőhelyként történő rehabilitációját szorgalmazzák. „Ha van rá pénz, inkább füvesítésre, közvécé kialakítására, tömegsportpályák felújítására költsenek” – nyilatkozták több fórumon is az utóbbi hetekben, és sérelmezték, hogy a lakosságot erről nem kérdezték meg. Végül úgy döntöttek, hogy a gyülekezési tilalom ellenére élőlánccal próbálják megakadályozni a „tereprendezést”. A demonstrációhoz a Zöld Párt aktivistái is csatlakoztak.

A rendőrség nagy erőkkel vonult ki a blokád színhelyére, ahol a munkagépek már várakoztak. Hirtelen bőrfejűek is megjelentek a téren, és zaklatni kezdték a tüntetőket. Néhány ismert és többszörösen büntetett futballhuligánt is azonosítani lehetett közöttük. Egy idő után a rendőrök kordont vontak a bőrfejűek és a tüntetők közé, majd kezdték elhurcolni az élőlánc tagjait. Több mint egy tucat aktivistát őrizetbe vettek. Számos tüntető, akinek az adatait írták föl, büntetésre számíthat. A dulakodásban néhányan megsérültek.

A rendőrkapitány sajnálatosnak nevezte, hogy a természetvédőket nem lehetett „jobb belátásra bírni”, és jogszerűnek tartja a hatósági intézkedést, hiszen szerinte a tüntetők tiltott és előre be nem jelentett akciójukkal szabálysértést követtek el, és többször is felszólítást kaptak a távozásra. Azzal kapcsolatban, hogy a helyszínről tudósító munkatársunkat a rendőrök lökdösték, és elvették mobiltelefonját, a kapitány azt ígérte, kivizsgálják az esetet, és a telefont visszaadják.

A nemzetközi jogvédő szervezet hazai tagozata nem sokkal az esemény után tiltakozott, továbbá jogi segítséget ajánlott fel mindazoknak, akiket sérelem ért, és emiatt bírósághoz fordulnának.

„CÉLSZERŰ ÉS TAKARÉKOS BESZERZÉSEK”

„Elképesztő, hogy a miniszterelnök passziója miatt ezrek kedvenc pihenőhelyét teszik tönkre, és aki ez ellen szót emel, rendőrattakot kap” – mondta a parlamenti ülésen Mariana Szvoboda ellenzéki képviselő. Hozzátette: „a kormányzat a pandémia idején is sok milliárdot költött halasztható vagy fölösleges beruházásokra, amelyeket kebelbeli vállalkozóktól rendelt meg, miközben a szociális és egészségügyi kiadások – a vakcinák külföldi, túlárazott beszerzésén kívül – nem nőttek a járványhelyzet ellenére sem. Remélhetőleg a polgárok ezt kellőképpen honorálni fogják a legközelebbi választásokon a kormánynak” – jegyezte meg a képviselő. „Ezt a dumát meg neked fogja honorálni valaki, élvezni fogod” – kiabálta be egy kormánypárti honatya, néhány frakciótársa bugyborékoló nevetésétől kísérve.

Korneliu Lügner államtitkár válaszában leszögezte, a tervezett nemzeti csillagászati program a nemzeti kultúra fejlesztésének szerves része. Jelentősége van az oktatásban, az ismeretterjesztésben, a társadalom szemléleti spektrumának kiszélesítésében. Már őseink is figyelték a csillagos eget, és különféle jeleket látva a jövőre vonatkozó következtetéseket próbáltak levonni belőle. Manapság, amikor az emberiség a gyorsuló technikai fejlődés révén a világűr és a bolygók meghódítására készül, amiből a mi nemzetünk is méltóképpen ki akarja venni a részét, egyre nagyobb szükségünk van arra, hogy a tágabb univerzummal is minél többen megismerkedjenek. Ami pedig a beruházásokat illeti, azok célszerűek és takarékosak voltak és a jövőben is azok lesznek, fejezte be az államtitkár.

ÖRÖKKÉVALÓVÁ VÁLNI

Az egyre zsugorodó hazai független média mellett az európai sajtó is kuncog vagy háborog azon, hogy egy kicsi, számos társadalmi, szociális és gazdasági problémával küzdő ország kormánya vészhelyzetben csillagvizsgáló-építési programot hirdet. A tájékozottabb orgánumok hozzáteszik, ez csak a „jéghegy csúcsa” (nemcsak átvitt értelemben csúcsa, mert a miniobszervatóriumok a legtöbb helyen kilátóval egybeépítve valósulnának meg), hiszen miközben a járvány sújtotta egészségügyi ágazat szétesőben, az oktatási és kulturális intézményrendszer és az egész szolgáltatási szektor súlyos válságban van a pandémia miatt, egyes társadalmi rétegek tagjai, különösen a járvány miatt munkanélkülivé váltak napi megélhetési gondokkal küzdenek – és a bajok sorát folytathatnánk –, a kormányzat elsősorban nem ezek enyhítésén fáradozik, hanem változatos ötletekkel áll elő, hogy az építőipart és kedvenc vállalkozóit alibimegrendelésekhez juttassa, feltőkésítse. Mint azt egy másik ellenzéki képviselő megjegyezte: maholnap a kormány olyan „emlékműveivel” lesz tele az ország, amilyenek egyebek mellett ezek a csillagvizsgálók. „A miniszterelnök saját akaratának betonba öntésével akar történelmi korszakot stilizálni magának, amelyet az ő neve fémjelez, és amely hosszabb időn átívelő glóriás emlékezetté magasztosul. Előbb mindenható lett, utóbb örökkévalóvá akar válni” – hangzott el kormánypárti közbekiabálások közepette.

Mi pedig, szürke halandók, éljünk most, ahogy és ameddig tudunk.

ISTEN A CSILLAGOKBAN?

Megkérdeztük a Nemzeti Csillagda Szövetség elnökét

JELENLEG HÁNY CSILLAGDA MŰKÖDIK AZ ORSZÁGBAN? SZÜKSÉGÜK VAN-E ÚJABB TIZENKÉT LÉTESÍTMÉNYRE AZ ÉGBOLT HAZAI FÜRKÉSZŐINEK? – TUDAKOLJUK KAZIMIR MIHALIK NYUGDÍJAS CSILLAGÁSZTÓL, AZ AMATŐR CSILLAGÁSZOKAT TÖMÖRÍTŐ NEMZETI CSILLAGDA SZÖVETSÉG ELNÖKÉTŐL.

Első megközelítésben a válaszom talán meglepő: az égbolt megfigyeléséhez az amatőrök esetében voltaképpen nem lenne szükség külön speciálisan fölszerelt intézményekre – hangzik a válasz. Könyvekből, albumokból, fotók vagy videók segítségével ma már olyan alapismereteket szerezhet bárki, amelyekkel többé-kevésbé jól eltájékozódhat szabad szemmel is a csillagos égbolton. Figyelemmel kísérheti az égbolt változásait. Az emberiség azonban már nagyon régóta ennél bővebb és mélyebb ismeretekre vágyik az égitestekről, és ehhez fokozatosan kialakított egy technikai eszközrendszert. Nálunk a korábbi, kevésbé inspiráló korszak után korunkban köszöntött be a lehetősége annak, hogy az elmélyülésnek ez a vágya nemcsak a hivatásos csillagászok, hanem a hétköznapi emberek számára is beteljesülhet. De hogy ne térjek ki az érdemi válasz elől, természetesen létezik nálunk állami, magasan képzett szakemberek által működtetett csillagvizsgáló, és több magáncsillagda is. Az utóbbi egy-két évtizedben jelentek meg a magánobszervatóriumok amatőrök áldozatvállalása révén, és ezek száma örvendetesen bővül.

Ezért kérdezzük, szükség van-e állami beruházásban még több csillagdára. Éppen most?

Nézze, hogy mikor mire van szüksége egy nemzetnek, az mindig vitakérdés lehet. És végső soron azt mindig a politika dönti el…

Jól vagy rosszul.

Igen. De nem szabad ezt a kérdést pusztán a napi politika szintjén vizsgálni. A csillagászat iránti érdeklődés rendkívüli kulturális-tudományos és morális haszonnal kecsegtet mindannyiunk számára. Hosszabb távon is. Az égbolt látványa, megismerése olyan maradandó élményeket kínál, amelyek alapján ezt a legértékesebb szabadidős tevékenységek körébe sorolhatjuk. Akár a művészi kreativitás világába is, például az asztrofotózás révén. Tehát egy sokrétű intellektuális tevékenységről van szó, amely olykor fölvet filozófiai-világnézeti kérdéseket is a teremtett világ vizsgálata során annak mibenlétéről.

Keressük Istent a csillagokban?

Ezt is lehet, igen. De nem abban az értelemben, ahogy régi korokban a csillagok állásában, az égitestek pályájában isteni jeleket véltek fölfedezni. A tudományos csillagkutatás, az asztronómia már régen elvált az asztrológiától, a csillagjóslástól. Az utóbbit a legtöbb vallás, így a zsidó és a keresztény hit is elveti. Az amatőr és a hivatásos csillagászok között egyaránt vannak istenhívők és ateisták. Az esetleges világnézeti különbség azonban nem zavarja az együttműködést, hiszen kisebb-nagyobb helyi csillagászközösségek működnek, szervezik saját életüket, összejöveteleiket, amihez szövetségünk sokrétű támogatást igyekszik nyújtani. Az ilyen közösségi élmények is hozzájárulnak ahhoz a csodához, amelyet a világmindenség megismerése jelent. E közösségek révén a nemzeti összefogás is erősödik, ami széttöredezett, elidegenedett világunkban különösen fontos érték. Helyes törekvés, hogy minél több legyen az ilyen közösségekből.