Fordította

BENKŐ FERENC

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Cixin Liu: BALL LIGHTNING

Title:

Author:

Copyright © 2005 by (Cixin Liu)

Hungarian translation rights authorized by China Educational Publications Import & Export Corporation Ltd.

All Rights Reserved

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Virág Sándor

Korrektor Baross Gábor

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 851 9 (epub)

ISBN 978 963 504 852 6 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Hangyák és dinoszauruszok

A háromtest-trilógia I. A háromtest-probléma

A háromtest-trilógia II. A sötét erdő

A háromtest-trilógia III. A halál vége

A kötet a tudomány 2004-es állása szerint mutatja be a gömbvillámok jellegzetességeit és viselkedését.

ELŐSZÓ

A saját születésnapom is elfelejtettem volna, ha anya és apa nem gyújtják meg a gyertyákat a tortán, hogy körbeüljük a tizennégy apró lángnyelvet.

Az aznap esti vihartól az univerzum a kicsiny ebédlőnkre és a körülötte villódzó mennykövekre szűkült. A kékes ívfények egy-egy pillanatra kemény göbökké dermesztették az esőt, amik a menny és a föld között lebegő sűrű kristály gyöngysorokat alkottak. Belém hasított egy gondolat: lenyűgöző lehetne a világ, ha kitartana ez a pillanat. Az ember kristályfüggős utcákon járhatna, mindenfelől szélcsengők ölelnék körül. De egy ilyen káprázatos világban elviselhetetlen lenne a villámlás… Mindig másmilyen világot láttam, mint a többiek. Át akartam alakítani: akkoriban egyes-egyedül ezt tudtam magamról.

A vihar kora este kezdődött, és idővel mind szaporábban csaptak le a dörgő mennykövek. Eleinte minden villanás után megmaradt az elmémben az ablakon túli illékony kristályvilág, és feszülten vártam a visszhangzó morajlást. De idővel olyan sűrűn és sebesen követték egymást, hogy hiába párosítgattam a csattanást a villanáshoz.

Egy zivataros éjen érzi igazán az ember a család fontosságát. Megrészegíti az otthon meleg ölelése, ha elképzeli a külvilág borzalmait. Szánakozva gondol a balsorsú, a villámok szabdalta viharban reszkető lelkekre odakint, a nagyvilágban. Legszívesebben ablakot nyitna, hadd repüljenek be, de a külvilág annyira ijesztő, hogy a legkisebb hűvös fuvallat sem zavarhatja meg a benti meleget.

– Á, az élet – mondta apa, és felhajtotta az italát. Majd határozottan a gyertyafény koszorújára meredt, és folytatta: – Az életet a véletlen uralja, a lehetőség és a szerencse. Akár egy ág a patak tükrén, ami fennakad egy kövön, vagy elragadja egy örvény…

– Fiatal még. Nem érti az ilyesmit – vélekedett anya.

– Dehogy fiatal! – tiltakozott apa. – Elég nagy már az élet igazságaihoz!

– Amiről te mindent tudsz – szólt anya epés nevetéssel.

– Persze. Még szép, hogy mindent! – Apa újra töltött, megitta a felét, majd hozzám fordult. – Tudod, fiam, nem olyan nehéz csodás életet élni. Ide hallgass! Válassz egy nehéz, világraszóló problémát, amihez nem kell más, csak egy papír és egy ceruza, például a Goldbach-sejtést vagy Fermat utolsó tételét, netán egy vegytisztán természetfilozófiai kérdést, amihez még papír és ceruza sem kell, például a világ születését, aztán vesd bele magad a kutatásba. Ne gondolj az aratásra, csakis a vetésre, és összpontosítás közben észrevétlenül elröppen az egész életed. Ezt szokás megállapodottságnak hívni. Vagy válaszd az ellenkezőjét, és legyen a pénzhajhászás az egyetlen célod. Agyalj egész életedben a pénzkeresés módján, ne azon, mihez kezdesz vele, ha egyszer megkerested, úgy ölelgesd a halálos ágyadon az aranykupacodat, mint Monsieur Grandet,{1} és mondogasd, mennyire melenget. Az igazán pazar élethez kell valami, ami lenyűgözi az embert. Vegyünk például engem… – Apa a szobában szétszórt vízfestményekre mutatott. A tisztes kompozíciók hagyományos stílusban készültek, de minden életerőt nélkülöztek. Villódzó képernyőkként verték vissza a kinti villámfényt. – Lenyűgöz a festészet, pedig sosem leszek Van Gogh.

– Tény. Az idealisták és a cinikusok talán szánják egymást, de attól még mindketten szerencsések – merengett anya.

Jó szokás szerint anya és apa filozófusokká váltak, mintha a saját születésnapjukat ünnepelnék.

– Anya, ne mozdulj! – Kitéptem egy ősz hajszálat anyám sűrű, fekete sörényéből. Csak félig volt fehér. A maradék megőrizte a színét.

Apa a fénybe emelte a szálat, és megvizsgálta. A mennykőben izzószálnak látszott.

– Ha jól tudom, ez édesanyád legeslegelső ősz hajszála. Legalábbis, amire fény derült.

– Hová gondolsz? Ha kitépsz egyet, hét nő a helyére! – szólt anya, és bosszankodva megrázta a fürtjeit.

– Tényleg? Hát, ilyen az élet – mondta apa. A gyertyákra mutatott a tortán. – Vegyünk például egy ilyen gyertyácskát, és tűzzük egy homokdűnébe. Szélcsendben talán meg is lehetne gyújtani. Aztán hagyd úgy! Milyen érzés lenne messziről figyelni a lángot? Ilyen az élet, fiam, törékeny és bizonytalan, a szellőt sem bírja.

Mindhárman csendben ücsörögtünk, és az ablakon bevillanó jégkék villámban remegő lángcsokrot figyeltük, mintha aprócska élőlény lenne, amit az arcunk verejtékével neveltünk.

Odakint éktelen mennykő villant.

Ezúttal azonban az íve áthatolt a falon, úgy bukkant elő, mint egy lélek a görög istenek panteonját ábrázoló olajfestményből. Kosárlabda méretű lehetett, és kecsesen suhant a fejünk felett, a nyomában sötétvörös fényt árasztó csóva. Szabálytalanul cikázott, a farka zavarosan bonyolult rajzolatot húzott fölénk. Sípolva lebegett, öblös hangját fülsértően éles szűkölés húzta alá, akár egy ősi pusztaság szellemének furulyaszava.

Anya két kézzel kapaszkodott apába a rettegéstől – ez a tette aztán árnyékot vetett az életem egész hátralevő részére. Ha nincs ez az érintés, talán megmarad az egyik szülőm.

A tárgy szüntelenül lebegett, mintha keresne valamit. Végre meglelte, megállt, úgy fél méterrel az apám feje felett. A füttyszava öblösebb lett és szakaszos, akár egy keserű kacaj.

Láthattam az áttetsző vörös ragyogás belsejét. Végtelen mélynek tűnt, a feneketlen homályból kék csillagcsokor kígyózott kifelé, akár egy csillagköd egy olyan lélek szemében, ami a fénysebességnél gyorsabban szeli az űrt.

Később megtudtam, hogy e tömeg belső energiasűrűsége elérheti a négyzetcentiméterenként húsz-harmincezer joule-os értéket is, ehhez képest a TNT-é csak kétezer joule négyzetcentiméterenként. De míg a belső hőmérséklete akár ötezer-ötszáz fokra is rúghatott, a felszíne hűvös maradt.

Az apám felemelte a kezét, inkább a fejét védte, semmint hogy megérintse a jövevényt. A kinyújtott karja azonban már-már ellenállhatatlan erővel vonzotta az entitást, akár egy levél légrése a harmatcseppet.

A világ vakító villanás és fülsüketítő dörrenés kíséretében robbant fel körülöttem.

Mikor visszanyertem a szemem világát, olyan látvány fogadott, ami örök időkig kísértett. Mintha egy képszerkesztővel levették volna a világ színmélységét; az anyám és az apám teste fekete-fehérré vált. Illetve inkább szürke-fehérré, mert a feketeséget csak a testük ráncain és árkain árnyékot vető lámpafény okozta. Márványszín. Apa egyik keze a magasban, anya két kézzel markolta a másik karját. Még az élet árnyát is sugallta a két szempár, ami megbabonázva meredt a két szoborarcból.

Különös szag ült a levegőben, mint később megtudtam, ózoné.

– Apa! – kiáltottam. Hiába.

– Anya! – rikoltottam újra. Hiába.

Életem legfélelmetesebb pillanata volt, mikor megindultam a szoborpár felé. Addig legfeljebb álmomban rettegtem. A lidércnyomásaim világában sikeresen elkerültem az idegösszeomlást, hála a mindig éber tudatalattimnak, ami egy messzi sarokból kiabálta a tudatomnak, hogy ez csak egy álom. Ezúttal annak a hangnak torkaszakadtából kellett bömbölnie, hogy makacsul a szüleim felé hajtson. Felemeltem a reszkető kezem, és megérintettem apám testét. A válla szürke-fehér anyagának érintése arra emlékeztetett, mintha egy lehetetlenül vékony és lehetetlenül törékeny héjnak feszülnék. Halk roppanás, akár a törő üveg, amit a téli hidegben forró vízzel töltenek meg. A két szobor miniatűr lavinaként omlott össze a szemem láttára.

Két fehér hamukupac roskadt a szőnyegre, csupán ennyi maradt belőlük.

Faszékeik bezzeg mit sem változtak, csupán hamuréteg lepte be őket. Lesöpörtem a hamut, alóla előbukkant a tökéletesen makulátlan, érintésre jéghideg ülőrész.

Tudtam, hogy a krematórium kemencéjében az ezeregyszáz fok közelébe hevített testeknek is legalább két óra szükséges, míg hamuvá omlanak, így biztosan csak álmodtam.

Elanyátlanodva szétnéztem, és egy füstcsíkot láttam gomolyogni az egyik könyvszekrényből. Az üvegajtó mögött a polcot fehér füst töltötte meg. Odamentem, és kinyitottam az ajtaját, mire a füst eloszlott. A könyvek jó harmada elhamvadt, színük a két kupacot idézte a szőnyegen, de magán a bútoron semmi nyoma tűznek. Csak álmodtam.

Gőzfelleg szivárgott a résnyire nyílt hűtőből. Kinyitottam az ajtót, mire egy fagyasztott csirke fogadott, csak éppen átsülve, ínycsiklandón illatozva, mellette úgyszintén megfőtt rák és hal. De maga a hűtő, ami éppen megzörrent, ahogy beindult a kompresszor, teljesen érintetlen maradt. Csak álmodtam.

Kissé furán éreztem magam. Széthúztam a felsőm, és hamu hullt ki alóla. Elégett az alatta viselt trikó, de a kardigánom ép maradt, ezért is nem tűnt fel eddig. Átkutattam a zsebeim, a kezemet megégette egy tárgy, amiben a kézi számítógépemre ismertem, csupán egy olvadt műanyag tömb lett belőle. Csak álmodtam, de még milyen különöset!

Ledermedve ültem vissza a székemre. Noha nem láthattam a két kicsiny hamudombot az asztal túloldalán, mégis tudtam, hogy ott vannak. Odakint alábbhagyott az égiháború, enyhült a dörgés. Végül az eső is elállt. Később a hold is előbukkant a felhők résén, túlvilági ezüstfénye beszűrődött az ablakon. Mégis ködös zsibbadtságban ücsörögtem. A fejemben a világ megszűnt létezni, végtelen ürességben lebegtem.

Ki tudja, mennyi idő telt el, mire felriadtam az ablakon túli pirkadatra, de mikor gépiesen felálltam, hogy elinduljak az iskolába, csak nagy nehezen sikerült előkerítenem a táskámat, és kinyitnom az ajtót, mert egyre csak tompán bámultam a végtelen ürességbe…

Az elmémnek úgy egy hétre volt szüksége, hogy helyrerázódjon, és elsőként rögtön a születésnapom éjszakáján történtek ugrottak be. A tortára elég lett volna egyetlen gyertya – nem, még annyi sem, mert azon az estén az életem újraindult. Megszűntem a régi énemnek lenni.

Engedtem apa végső tanácsának, végre lenyűgözött valami, és meg akartam élni a mesés életet, amit ecsetelt.

ELSŐ RÉSZ

EGYETEM

Fő tárgyak: felsőbb matematika, elméleti mechanika, áramlástan, a számítástechnika elvei és alkalmazása, nyelvek és programozás, dinamikus meteorológia, a szinoptikus meteorológia elvei, kínai meteorológia, statisztikai előrejelzés, hosszú távú időjárás-előrejelzés, numerikus előrejelzés.

Választható tárgyak: légkörkeringés, meteorológiai diagnosztikai elemzés, viharok és közepes nagyságrendű meteorológia, a viharok előrejelzése és megelőzése, trópusi meteorológia, klímaváltozás és rövid távú klíma-előrejelzés, radaros és műholdas meteorológia, légszennyezés és városi éghajlattan, magaslégköri meteorológia, atmoszféra-óceán kölcsönhatások.

Alig öt napja, hogy mindent elrendeztem a ház körül, és nekivágtam az ezer kilométeres utamnak a választott egyetemem déli városába.{2} Azzal a tudattal zártam be az immár néptelen ház ajtaját, hogy örökre magam mögött hagyom a gyerekkoromat. Mostantól gép leszek, aki egyetlen célt hajszol.

Átnéztem az életem következő négy évét kitöltő kurzuslistát, és enyhe csalódottságot éreztem. Rengeteg tárgy akadt, amire nem volt semmi szükségem, és akadt néhány hiányzó, amire annál inkább – például az elektromosság, a mágnesesség és a plazmafizika. Rádöbbentem, hogy talán rossz szakra jelentkeztem, és a légkörkutatás helyett inkább a fizikát kellett volna választanom.

Így bevettem magam a könyvtárba, többnyire matematikával, az elektromosság, a mágnesesség és a plazma fizikájával, valamint az ezeket taglaló órákkal foglalkoztam, a többit nemes egyszerűséggel ellógtam. A pezsgő egyetemi élet hidegen hagyott, a legkevésbé sem mozgatott meg. E másik életmód egyetlen morzsáját a szobatársam adta, aki a barátnője nevét motyogta álmában, amikor hajnali egy-kettő táján visszatértem a kollégiumi szobánkba.

Egy este, jóval éjfél után felnéztem egy részleges differenciálegyenletekkel dugig tömött szövegből. Okkal hittem, hogy ilyen későn szokás szerint magamra maradtam az éji olvasóteremben, de szemközt megláttam Taj Lint, az egyik csinos osztálytársamat. Nem láttam előtte könyvet, helyette a tenyerén pihentette a fejét, és engem nézett. Ezt a pillantást még a legodaadóbb hívei sem találták volna elbűvölőnek. Olyan arccal vizslatott, mint aki kémet fedezett fel a táborban, vagy valami érthetetlent fürkész. Vajon mióta figyelhetett?

– Kilógsz a sorból. A makacs küldetéstudatod megkülönböztet a hétköznapi kockáktól – közölte.

– Miért? Nincs mindenkinek célja? – vetettem oda. Talán én voltam az egyetlen fiú az évfolyamból, aki még sosem beszélt vele.

– A mi céljaink homályosak. De te, te kétségkívül valami konkrétat hajszolsz.

– Van érzéked az emberekhez – feleltem közönyösen, miközben összeszedtem a könyveimet, és felálltam. Én voltam az egyetlen, akinek esze ágában sem volt felvágni előtte, s ettől úgy éreztem, fölébük kerekedtem.

– Mit keresel? – szólt utánam, mikor az ajtóhoz értem.

– Úgysem érdekelne. – Búcsúpillantás nélkül távoztam.

A kinti csendes őszi éjszakán felnéztem a csillagos égre. Mintha apám hangját hallottam volna a semmiből. „Az igazán pazar élethez kell valami, ami lenyűgözi az embert.” Mostanra megértettem, mennyire igaza volt. Az életem, akár egy száguldó rakéta, én pedig csak arra vágytam, hogy halljam a becsapódása utáni robbanást. Egy cél, minden gyakorlati haszon nélkül, az elérése mégis teljessé tenné az életem. Én magam sem tudtam, miért törekedtem e bizonyos pont felé. Beértem a célba érés puszta akaratával, ami az emberi természet alapvető ösztöne. Furcsamód önszántamból sosem kerestem róla forrásanyagokat. Olyanok voltunk a megszállottságommal, mint két lovag, akik egész életükben egyetlen párbajra készülnek, így a felkészülés során kivertem a fejemből, és nem is eredtem a nyomába.

Három szemeszter röppent el egy szempillantás alatt, egyetlen folyamatos időszaknak éreztem, hiszen a hazaváró otthon melege nélkül a szüneteket is az iskolában töltöttem. Néha megütött a magány szele, mikor egymagam éldegéltem a tágas kollégiumban. Csupán a tavaszi fesztivál során beszűrődő petárdák ropogása alatt jutott eszembe, milyen életet éltem, mielőtt Az megjelent, de az már egy másik kornak tűnt. A fűtetlen kollégiumi éjszakákon a hideg különös életszerűséggel ruházta fel az álmaimat.

Noha gyermekként arra számítottam, hogy anya és apa felbukkannak majd az álmaimban, mégsem így történt. Eszembe jutott egy indiai legenda a királyról, aki az imádott ágyasa halála után úgy döntött, addig sosem látott, fényűző síremléket emel neki. Élete hátralevő része ráment arra a kriptára. Végül, mikor az építkezés véget ért, észrevette az ágyasa középen pihenő koporsóját, és annyit mondott:

– Nem illik ide. Vigyétek!

A szüleim réges-rég elmentek, az elmém minden szegletét Az kötötte le.

De ami ezt követte, az igencsak felkavarta egyszerű világom állóvizét.

KÜLÖNÖS JELENSÉGEK (I.)

A második tanév utáni nyáron hazautaztam, hogy bérbe adjam a régi házunkat, amiből finanszírozhatom a további tanulmányaimat.

Besötétedett, mire hazaértem, így tapogatózva kellett kinyitnom a zárat, és beengednem magam. Ismerős látvány fogadott, mikor lámpát gyújtottam. A vihar estéjéről megmaradt születésnapi torta az asztalon várt, körülötte három szék, mintha alig egy napja mentem volna el. Kimerülten huppantam le a kanapéra, és miközben számba vettem az otthonom, rádöbbentem, hogy valami nincs rendjén. Homályos érzésnek indult, de lassacskán alakot öltött, akár egy víz alatti szirt a ködbe borult tengeren, ami elől immár képtelenség kitérni.

Végül rádöbbentem az okára: tényleg mintha csak egy napja mentem volna el.

Megvizsgáltam az asztalt: vékony porréteg, de túl vékony a kétéves távollétemhez képest.

A fürdőszobába mentem, hogy lemossam az arcomra tapadt poros verejtéket. A villanyfényben éles tükörkép fogadott. Túl éles. Hogy lehetett ilyen tiszta a tükör? Határozottan emlékszem az egyik családi nyaralásunkra az általános iskola idejéből, mikor alig egy hónapra mentünk el, de utána pálcikaembereket rajzolhattam a tükör porába. Bezzeg most hiába húzkodtam rajta az ujjam.

Megnyitottam a csapot. Két év után rozsdás víznek kellett volna előtörnie, helyette kristálytisztát adott.

Arcmosás után visszamentem a nappaliba, és új dologra figyeltem fel: két éve, mikor indulás előtt becsuktam az ajtót, végignéztem az egész szobán, hátha elfelejtettem valamit, és észrevettem egy poharat az asztalon. Eszembe is jutott, hogy lefordítom, ne gyűljön benne a por, de poggyásszal teli kézzel macerás lett volna visszamenni, így letettem róla. Erre a részletre határozottan emlékeztem.

Erre most a pohár lefordítva állt!

Ekkor érkeztek meg a szomszédok, hogy megnézzék, ki kapcsolta fel a lámpákat. Az egyetemre ment árváknak fenntartott kedves szavakkal üdvözöltek, megígérték, hogy gondoskodnak a bérbeadásról, és, ha netán nem térnék vissza diploma után, segítenek tisztes áron túladni rajta.

– A környék sokat javulhatott, mióta elköltöztem – jegyeztem meg félvállról, mikor az elmúlt két évben történt változásokra terelődött a szó.

– Javulás? Baj van a szemeddel? A lepárló melletti erőmű alig egy éve üzemel, és már most kétszer annyi a por, mint amikor elköltöztél. Há! Mutass egy helyet, ahol javulnak a dolgok manapság!

Az asztalra és a vékony porrétegére sandítottam, és hallgattam. De mikor kikísértem őket, önkéntelenül kibukott belőlem: van-e bármelyiküknek kulcsa a házhoz? Meglepetten összenéztek, és nagyon határozottan mondták, hogy nincs. Hittem nekik, mert az összesen öt kulcsból már csak három volt használható, és két éve mindet magammal vittem: az egyik éppen nálam volt, a másik kettő pedig a messzi kollégiumi szobámban.

Miután a szomszédok elmentek, ablakszemlét tartottam: mind gondosan bezárva, betörésnek semmi nyoma.

A maradék két kulcs a szüleimé volt, de azon az éjszakán elolvadtak. Sosem felejtem el, amikor megtaláltam azt a két formátlan fémgöböt a szüleim hamvai között. Azok a megolvadt és újra megszilárdult rögök a páratlan energia emlékműveiként szintén ezer kilométerre pihentek a kollégiumi szobám asztalfiókjában.

Ücsörögtem egy darabig, majd nekiláttam kiválogatni, milyen ingóságokat teszek el vagy viszek magammal, mielőtt bérbe adom a házat. A megmentésre ítélt tárgyak rövidke sorának élén az apám vízfestményei álltak. Először a falon függőket szedtem le, majd kivettem a többit is a szekrényből, és ami csak előkerült, egy kartondobozban kötött ki. Utána észrevettem még egyet. Ott maradt a könyvszekrény alsó polcán, lefelé fordították, ezért nem tűnt fel elsőre. Mielőtt a dobozba tettem, rápillantottam, és teljesen magával ragadott.

A tájkép a házunk ajtajából látható kilátást ábrázolta. A környező vidék elég kopár: néhány szürke, négyemeletes tömbház és számos nyárfasor, mind élettelen a mindent ellepő portól…

Sokadrangú amatőr festőként apám a lustaságot testesítette meg. Ritkán ment el bárhová is, hogy a nagyvilágot örökítse meg, beérte a környező koszfészekkel. A hitvallása szerint nincsenek unalmas színek, csak középszerű festők. Ő maga is közéjük tartozott, mindennek dacára az élettelen csendéletei, amiket kontár ecsetvonásai újabb közönyréteggel ruháztak fel, mégis sikeresen megörökítették e lepusztult északi város mindennapi életét. A kezemben tartott kép szakasztott olyan volt, mint a már eltett társai, semmivel nem lógott ki közülük.

Egyvalamire mégis felfigyeltem: egy víztoronyra, ami élénk színeivel kitűnt a környező épületek szürkeségéből, és büszke hajnalkavirágként tornyosult föléjük. Nem volt ebben semmi, elvégre tényleg állt odakint egy víztorony. Kinéztem az ablakon a város fénykoszorújával övezett, égre törő épület árnyára.

Csakhogy a víztornyot azután fejezték be, hogy egyetemre mentem. Még dolgoztak rajta, mikor két éve elutaztam, állványzat övezte.

Megborzongtam, a festmény kicsúszott a kezemből. Hűvös fuvallat érzete járta be a házat e nyárközépi éjszakán.

A dobozba szuszakoltam a festményt, szorosan lecsuktam a tetejét, majd más dolgokat kezdtem pakolni. Minden erőmmel a pillanatnyi feladatra koncentráltam, de az elmém cérnán függő tűvé vált, amit vonzott a kartontároló erős mágnese. Erővel félrefordíthattam a tűt, de ha elengedtem, visszalendült felé.

Esett. A cseppek halkan kopogtak az ablakon, de mintha a doboz lett volna a zaj forrása…

Végül, mikor már nem bírtam tovább, a kartonhoz siettem, kinyitottam, kikaptam a képet, és a fürdőbe vittem, de makacsul lefelé fordítva. Majd előkaptam egy öngyújtót, és az egyik sarkához érintettem. Mikor a kép jó harmada elhamvadt, megadtam magam, és megfordítottam. A víztorony a korábbinál is élethűbbnek tűnt, szinte kiemelkedett a síkból. A szemem láttára emésztették el a lángok, amiket különös, elragadó színekre festett az ellobbanó vízfesték. Az utolsó morzsákat a kagylóba ejtettem, végignéztem, ahogy szénné égnek, majd megnyitottam a csapot, hogy a hamvak a lefolyóba sodródjanak.

Mikor elzártam a csapot, olyasmire figyeltem fel a mosdó peremén, ami arcmosáskor még nem tűnt fel.

Néhány hajszál. Hosszúak.

Deres szálak, néhány teljesen fehér, így beleolvadtak a kagyló színébe, de az őszülők fekete szakaszán megakadt a szemem. Biztosan nem én hullajtottam el két éve. Én sosem növesztettem meg ennyire, különben is, nem őszültem. Óvatosan felemeltem az egyik hosszú, félig fekete, félig fehér szálat.

…kitépsz egyet, hét nő a helyére…

Félredobtam a hajat, mintha égetné a kezem. Szelíd libegése közben nyomot hagyott maga után, ami számos szál szellemképéből állt össze, de csak félútig jutott, mielőtt végleg elillant a semmibe. Visszanéztem a többi kósza hajszálra: azok is nyomtalanul elpárologtak.

Hosszan a csap alá dugtam a fejem, majd merev léptekkel visszatértem a nappaliba, ahol a kanapén ülve hallgattam a kinti esőt. Záporrá vált, de mennykő vagy villámlás nélkül. Az ablakot csépelő eső egy, talán több hang suttogásának tűnt, mintha emlékeztetni akarnának valamire. Fülelés közben alakot öltött a fejemben a pusmogás jelentése, ami az ismétlődéssel egyre valósabb és valósabb lett.

Aznap este villámlott, aznap este villámlott, aznap este villámlott, aznap este villámlott, aznap este villámlott…

Ezúttal is pirkadatig ücsörögtem odabent egy viharos éjszakán, és ezúttal is zsibbadtan távoztam. Tudtam, hogy valamit örökre hátrahagyok, és tudtam, hogy sosem térek vissza.

GÖMBVILLÁM (I.)

Abban a félévben indultak a légköri elektromosság kurzusok, más szóval végre eljött a szembenézés ideje.

Egy Csang Pin nevű adjunktus tartotta. Ötven körül járhatott, középmagas volt, közepes vastagságú szemüveget viselt, közepes hangerővel beszélt és középszerű órákat tartott. Más szóval maga volt a testet öltött középszerűség, leszámítva azt, hogy kissé sántított az egyik lábára, de ez csak a figyelmesebbeknek tűnt fel.

Aznap délután, óra után magamra maradtam az előadóteremben Csang Pinnel, aki a pódiumon pakolászta a holmiját, és nem vett észre. A késő őszi alkony aranypászmákat vetett a terembe, az ablakpárkányt aranylevelek takarója fedte. Még a makacs, hűvös közönyömet is áttörte a hirtelen felismerés, hogy beköszöntött a költészet évszaka.

Felálltam, és az emelvényhez sétáltam.

– Csang tanár úr, kérdezhetnék valamit, aminek semmi köze a mai anyaghoz?

Egy pillanatra felnézett rám, majd bólintott, és visszatért a dolgaihoz.

– A gömbvillámról lenne szó. Mit tud róla? – ejtettem ki a szívembe temetett, de gyáván mindig lenyelt szavakat.

Megdermedt a keze. Felnézett – nem rám, hanem az ablak keretezte alkonyati nap felé, mintha arra céloztam volna.

– Mit szeretnél tudni? – kérdezte némi szünet után.

– Mindent – feleltem.

Csang Pin tovább meredt az arcát fényben fürösztő napra. Ilyenkor még eléggé erősen süt. Nem bántja a szemét?

– Kezdjük, mondjuk, a történelmi tényekkel – szűkítettem le a kört.

– Európában a középkortól jegyezték a jelenséget. Kínában pedig Csang Csü-cseng rögzített egy viszonylag pontos feljegyzést a Ming-dinasztia idején. De az első hivatalos tudományos véleménycsere csak 1837-re datálható, a tudományos közösség pedig csupán négy évtizede fogadja el természetes jelenségnek.

– Elméletek születtek?

– Számtalan. – Röpke válasza után Csang Pin hallgatott. Hátat fordított a nyugvó napnak, de nem folytatta a rendezkedést. Láthatóan a gondolataiba merült.

– Mik a legelterjedtebb elméletek?

– Hogy nagy hőmérsékletű plazma örvénye, aminek a sebes belső forgása a külső légnyomással egyensúlyban álló erőt hoz létre, ekképp viszonylag hosszú ideig megőrizheti a stabilitását.

– És?

– Mások szerint egy nagy hőmérsékletű gázelegyben létrejövő, energiaegyensúly megőrzésével járó kémiai reakció.

– Mit tud még elmondani? – Olyan érzés volt ez a kérdezősködés, mintha egy súlyos malomkövet taszigálnék, ami mindig csak centiket enged.

– Vegyük a mikrohullám-szoliton elméletet, e szerint a gömbvillámot több köbméter térfogatú légköri mézer okozza… A mézer egy kevésbé hatékony lézerre emlékeztet, ami nagyobb légmennyiségben nemcsak helyi mágneses mezőt alkot, de szolitonokat is, amik látható gömbvillámot hoznak létre.

– Mik a legfrissebb elméletek?

– Hol kezdjem? Például sokan felfigyeltek Abrahamson és Dinniss teóriájára az új-zélandi Canterbury Egyetemről. Az elméletük szerint a gömbvillámok elsődleges oka a szilikon nanorészecskék szálhálózatának oxidációja. De vannak még bőven. Egyesek szerint egyenesen hidegfúziós reakció a szabad levegőn.

Kivárt, de aztán folytatta az előadást.

– Az országunkban is akad egy szakértő a Kínai Akadémia Légkörfizikai Tanszékén, aki felvetette a légköri plazma elméletét. Mágneses folyadékdinamikai egyenletekre alapozva mutat be egy vektor-szoliton rezonátormodellt, amely a megfelelő határhőmérséklet alatt elméletileg légköri plazmagömböt, tűzgolyót eredményezhet, ráadásul a numerikus analízise leírja a létrejötte szükséges és elégséges feltételeit is.

– És ön mit gondol erről az elméletről?

Erre szelíden megrázta a fejét.

– A bizonyításhoz csupán arra lenne szükség, hogy laboratóriumi körülmények között létrehozzanak egy gömbvillámot, de eddig még senki nem járt sikerrel.

– Országszerte hány szemtanúról tudunk?

– Akadnak néhányan. Úgy ezret mondanék. A leghíresebb 1998-ban történt, mikor az állami televízió dokumentumfilmet forgatott a Jangce folyó árvízvédelmi munkálatairól, és véletlenül filmre vettek egy gömbvillámot.

– Még egy utolsó kérdést, tanár úr! A légkörfizikai közösségben akadnak szemtanúk?

Ismét kinézett az ablakon túl nyugvó napra.

– Igen.

– Mikor?

– 1962 júniusában.

– Hol?

– A Taj-hegy Jü Huang-csúcsán.

– Tudja, hol találom az illetőt?

Csang Pin a fejét rázta, majd felemelte a csuklóját, és az órájára nézett.

– Inkább menj le az étkezdébe vacsorázni. – Azzal összepakolt, és távozott az épületből.

Utolértem, és végre kinyögtem a kérdést, ami évek óta nyomta a lelkemet.

– Csang tanár úr, el tud képzelni egy tűzgolyószerű tárgyat, ami áthalad a falakon, és azonnal elhamvaszt egy embert, tapintásra mégsem forró? Egy jegyzett eset során egy alvó pár úgy hamvadt el álmában, hogy az ágyukon egy égésnyom sem esett! Elképzelhető, hogy bejut egy hűtőbe, ahol tűzforróvá hevíti és megsüti a fagyasztott ételeket, a készülék mégis zavartalanul működik tovább? Elképzelhető, hogy észrevétlenül hamuvá égeti az ember trikóját? Az elméletek, amiket felsorolt, magyarázattal szolgálhatnak effélékre?

– Mind bizonyítatlan elmélet – szögezte le, és zavartalanul ballagott tovább.

– Mi a helyzet a légkörfizika korlátain túl? Ön szerint magyarázatot nyújthat egy ilyen jelenségre a fizika, vagy úgy egyáltalán a tudomány bármelyik ága? Egy kicsit sem kíváncsi? A közönye éppolyan meglepő, mint személyesen látni egy gömbvillámot!

Csang Pin megtorpant, és most először szembefordult velem.

– Te már láttál gömbvillámot?

– Képletesen értettem.

Semmiképp nem tárhattam fel a legféltettebb titkomat ennek a közönyös férfinak. A társadalmat velejéig megmételyezte a természet magasztos titkai iránti közöny, amely a tudomány ősellensége. Ha kevesebb lenne a fajtájukból a tudományban, ki tudja, az emberiség talán már az Alfa Centaurit tapodná!

– A légkörfizika területe felettébb gyakorlatias – mondta. – A gömbvillám olyan ritka jelenség, hogy sem az IEC/TC-81 nemzetközi villámvédelmi szabvány, sem pedig Kína 1993-as Villámcsapás Elleni Épületvédelmi Szabványa nem tér ki rá. Így igazából semmi értelme erőfeszítést pazarolni rá.

Nem maradt mondanivalóm egy Csang Pin-féle illetőnek, így köszönetet mondtam, és távoztam. Mi tagadás, igazából az is hatalmas lépés volt a részéről, hogy legalább beismerte a gömbvillámok létezését. Mielőtt a tudományos közösség 1963-ban hivatalosan is elismerte a létezésüket, minden szemtanú beszámolóját hallucinációnak könyvelték el. De abban az évben Roger Jennison, a Kenti Egyetem villamosságtani tanszékének professzora egy New Yorkból induló repülőn a saját szemével figyelt meg egy gömbvillámot, ami húszcentis átmérőjű tűzgolyóként öltött alakot, áthaladt a pilótafülkét az utastértől elválasztó falon, majd végig a széksorok között, mielőtt elnyelte az egyik fal.

Aznap este életemben először rágugliztam a „gömbvillám” kifejezésre. Nem különösebben reménykedtem, végül több mint negyvenezer találat lett a végeredmény. Most először éreztem a világ figyelmét azóta, hogy eltökéltem, ennek szentelem az egész életem.

Újabb félév kezdődött, amit tikkasztó nyár követett. Számomra a nyár mögöttes értéket hordozott: közelegtek a viharok, általuk Az is karnyújtásnyira kerül.

Egy szép napon Csang Pin minden előjel nélkül felkeresett. A kurzusa az előző félévvel véget ért, és jóformán teljesen elfelejtettem.

– Csen – vágott bele –, hallottam, hogy a szüleid elhunytak, és anyagi gondokkal küszködsz. Asszisztensre lenne szükségem egy nyári projekthez. Vállalod?

– Miféle projekt? – kérdeztem.

– Meghatározzuk egy Jünnan tartományban építendő vasútvonal villámvédelmi felszerelésének paramétereit. Méghozzá egy további céllal: a környék egyedi helyi értékére váltjuk le a korábbi szabvány szerint meghatározott 0,015-ös villámsűrűséget. Jünnanban végezzük a megfigyelést.

Csatlakoztam. Noha nem dúskáltam a pénzben, azért elvoltam. Csatlakoztam, mert végre lehetőségem nyílt éles villámvizsgálatra.

A különítmény nagyjából egy tucat főt számlált, öt csapatra osztva szórtak szét minket egy kiterjedt területen, több száz kilométerre egymástól. Az én csapatomba hárman kerültek a sofőr és a kísérleti asszisztens mellé: jómagam, Csang Pin és egy Csao Jü nevű felsőbb éves. A zónánkba érve berendezkedtünk a megyei meteorológiai állomáson.

Másnap reggel kellemes időre ébredtünk, így megkezdhettük az első napi terepmunkát. Miközben kicipeltük a felszerelést az ideiglenes raktárnak használt szobából a kocsiba, kérdezősködni kezdtem.

– Csang tanár úr, ön szerint mik a legjobb módszerek a villámok belső szerkezetének kipuhatolására?

Egy percig fürkészen méricskélt, mintha a fejembe látna.

– Az állami mérnöki tervezetek jelen szükségletei alapján a villámszerkezet kutatása sokadrangú probléma. Momentán a nagy léptékű statisztikai kutatásokra összpontosítunk. – Valahányszor olyasmivel álltam elő, ami érintőlegesen köthető a gömbvillámokhoz, kikerülte a kérdést. E szerint őszintén megvetett mindent, aminek nincs gyakorlati értéke.

De Csao Jü helyette is felelt.

– Nem sok akad. Egyelőre a feszültség közvetlen mérésére sincs megoldás. Az erősségi mérések alapján kell közvetett számításokat végeznünk. A villám szerkezetének tanulmányozásának legelfogadottabb eszköze pedig, hát, ez. – A raktár egyik sarkában vesztegelő csőforma készülékre mutatott. – Az egy mágneses acélfelvevő, azzal rögzíthető a villámerősség amplitúdója és polaritása. Az alapanyagában relatív magas a visszamaradó mágnesesség, és mikor a belső ólom kapcsolatba lép a villámmal, az amplitúdója és a polaritása kiszámítható az eszközön visszamaradt mágnesesség alapján. Ez a darab 60si2mn rugóacél, de akad műanyag csöves, pengemagos és vasporos megoldás is.

– És használni is fogjuk?

– Persze. Máskülönben minek hoztuk volna? De egyelőre ráér.

A küldetésünk első szakaszában a megfigyelési területen szereltük fel a villámmeghatározási rendszert, ami összegyűjti a nagy számban szétszórt villámérzékelők jelét, és betáplálja egy számítógépbe, ami automatikusan kiszámítja a villámcsapások számának, gyakoriságának és eloszlásának átlagát. Igazából nem volt több egy számláló és helymeghatározó rendszernél, minden fizikai adat nélkül, így nem érdekelt különösebben. A munka legjavát a külső érzékelők felállítása adta, amivel megszenvedtünk. Szerencsés esetben telefonpóznákra vagy jeltovábbítókra erősíthettük az érzékelőket, de többnyire saját tornyokat állítottunk. Néhány nap után a kísérleti asszisztensek szüntelenül csak panaszkodtak.

Csao Jüt semmi nem kötötte le, a tudományterülete aztán pláne nem. Semmittevéssel töltötte a munkaidejét, és minden alkalmat megragadott a lazsálásra. Eleinte nem győzte dicsérni a trópusi erdős vidéket, de mikor elmúlt az újdonság varázsa, láthatóan elkedvetlenedett. Ettől még könnyen megtaláltuk a közös hangot, és végül egész sokat beszélgettünk.

Mikor esténként visszatértünk a városba, Csang Pin első útja a szobájába vezetett, hogy beleássa magát az aznapi anyagokba, így Csao Jü kapva kapott az alkalmon, hogy elrángasson néhány italra a rusztikus környéken. A közvilágítás ritkán működött azon az utcán, a faépületeken villódzó gyertyák pedig visszarepítettek a légkörkutatás, a fizika, a tudomány egésze előtti korba, így egy percre elfelejthettem a valóságot. Egy nap kissé becsiccsentve ücsörögtünk egy apró, gyertyafényes kocsmában.

– Az erődlakók páratlan magyarázatot adhatnának, ha találkoznának a híres gömbvillámoddal!

– Már kérdezősködtem – feleltem. – Régóta tudnak róla, és már megvan a maguk magyarázata. Szellemlámpások.

– Nem éred be ennyivel? – kérdezte, széttárva a tenyerét. – Meseszép. Minden plazmáddal és vektor-szolitonos rezonátoroddal sem jutnál messzebbre. A modernitás bonyolult, ami nekem nincs az ínyemre.

Felhorkantam.

– Nézzenek oda, micsoda hozzáállás! Örülhetsz, hogy legalább Csang tanár úr elvisel.

– Ne gyere nekem Csang Pinnel! – vágta rá Csao Jü egy szeszgőzös legyintéssel. – A fajtája még akkor sem a zaj után megy, ha csak a kulcsát ejtette le. Helyette fog egy krétát, rácshálóvá osztja a szobát, és részlegenként vág bele a keresésbe…

Mindkettőnkből kirobbant a nevetés.

– A fajtája csak olyan munkára alkalmas, amit a jövőben maradéktalanul átvesznek a gépek. Számukra semmit nem jelent a kreativitás és a képzelőerő, a tudományterületükön pedig merev fegyelemmel leplezik a középszerűségüket. Csak úgy nyüzsögnek minden egyetemen. Ugyanakkor, ha ráér az ember, a részlegenkénti kereséssel is találhat valamit, így tudnak a víz felett maradni a területükön.

– Csang mit talált?

– Úgy tudom, nagyfeszültségű vezetékek újszerű villámvédelmi anyagának kutatás-fejlesztési részlegét vezette. Kiderült, hogy egész hatékony villámtaszító. De annyira, hogy az árnyékolást is szükségtelenné tette volna. Csakhogy költségesnek bizonyult, ráadásul a kiterjedt használata a hagyományos árnyékolásnál is többe került volna. Így végül, miután nem lett gyakorlati haszna, be kellett érnie néhány tanulmánnyal és a tartomány vigaszdíjával a technológiai áttöréséért. És itt a vége.

A projekt végre eljutott az általam áhított szintre: fizikai adatok gyűjtése villámokról. Számtalan mágnesötvözet-rögzítőt és villámantennát kitettünk, és minden vihar végeztével összeszedtük a villámsújtotta készülékeket, gondosan ügyelve arra, nehogy összekoccanjanak, netán túl közel kerüljenek távvezetékekhez vagy más mágneses mezőkhöz, amik a visszamaradó mágnesességre gyakorolt hatásukkal befolyásolhatnák az érzékenységüket. Utána egy térerősségmérővel (ami alapvetően egy iránytű, és a kilengésével jelzi a mágneses mező erősségét és polaritását) leolvastuk az értékeket, végül egy demagnetizálóval lepucoltuk a készülékeket, hogy visszakerülhessenek az eredeti helyükre, és ott várhassák a következő csapást.

A munka ebben a szakaszban sem lett vérpezsdítőbb, de engem eléggé lekötött, elvégre alkalmam nyílt kvantitatív méréseket végezni villámokon. Ez nem kerülte el Csao Jü, a megtestesült lustaság figyelmét, így már csak a semmittevésnek szentelte idejét. Odáig jutottunk, hogy Csang Pin távollétében Csao Jü egyszerűen rám tukmálta a penzumát, és horgászni ment a közeli csermelyhez.

A mágnesötvözet-rögzítők értékei alapján a villám áramerőssége átlagosan tízezer amper, a csúcsérték pedig százezer feletti, más szóval akár egymilliárd voltos feszültséggel is számolhattunk.

– Mi jöhetne létre ilyen végletes fizikai körülmények között? – kérdeztem Csao Jüt.

– Létrejönni? – fitymált. – Ez eltörpül egy atombomba vagy egy részecskegyorsító erejéhez képest, mégsem jön létre semmi, amire gondolsz. A légkörfizika földhözragadt téma, amit rejtélyessé akarsz varázsolni. Bezzeg én már megszoktam, hogy hétköznapivá teszem mások szentségét. – Azzal kibámult a meteorológiai állomást övező trópusi esőerdő mélyzöldjébe. – Míg te egy rejtélyes tűzgolyót hajszolsz, én kiélvezem a mindennapi életet.

A mesterképzése a végéhez közeledett, a doktori képzés pedig végképp hidegen hagyta.

Az iskolába visszatérve folytatódtak az órák, és részt vettem Csang Pin még néhány szabadidős és szünidős tervezetében. Néha felbosszantott a finomkodó módszeressége, de ezenfelül elég lazán vette a dolgokat, és általa töméntelen gyakorlati tapasztalatra tettem szert. Mi több, a szakterülete egybevágott a saját küldetésemmel.

Így a diploma közeledtével úgy döntöttem, hogy a mentorálásával teszek próbát a mesterszakkal.

Ahogy azt vártam, makacsul tiltakozott, mikor a gömbvillámok témáját választottam a mesterképzés szakdolgozatának. Noha a készségessége mindenre, még a Csao Jü-féle semmirekellő diákokra is kiterjedt, erre már semmiképp.

– A fiataloknak nem lenne szabad délibábokat hajszolniuk – vélekedett.

– A gömbvillámok létezését a tudományos közösség is elismeri. Délibábnak tartja?

– Rendben, hadd fogalmazzak pontosan. Mi értelme olyasminek, amit nem tartalmaznak a nemzetközi szabványok vagy a nemzeti szabályozások? Hallgató korodban még összpontosíthattál a saját érdeklődési körödre alapvető tudományos technikák felhasználásával, de most, a mesterképzés specializációja alatt ez már elfogadhatatlan.

– De Csang tanár úr, a légkörfizika jobb híján alaptudománnyá vált. Már nem puszta mérnöki eszköz; kötelessége szerepet vállalni a világ megértésében.

– De ebben az országban a gazdaságfejlesztés szolgálata elsőbbséget élvez.

– Mégis, megelőzhető lett volna az 1989-es katasztrófa, ha a huangtaói olajterminál villámvédelmi felszerelésénél gömbvillámokkal is számolnak!

– A huangtaói tűz forrása csupán hipotézis. Akárcsak a gömbvillámok teljes kutatási anyaga. Mostantól kerüld az efféle hátráltató tényezőket a kutatásodban!

Ennyiben maradtunk. Készen álltam rá, hogy ennek a küldetésnek szenteljem az életem, így lényegtelen, milyen tanulmányokkal töltöm ki a mesterképzés éveit. Így Csang Pin javaslatának engedve a villámhárítási számítógépes rendszerek témáját választottam.

Három évre rá az egyetemi tanulmányaim simán és eseménytelenül lezárultak.

Meg kell hagyni, a három év alatt bőségesen tanultam Csang Pintől, a szigorú szakértelme, a csiszolt kísérleti készsége és a bőséges mérnöki tapasztalata pedig jócskán a hasznomra vált. De, ahogy azt három évre előre tudtam, nála hiába keresném annak a magvát, amire szükségem volt.

A személyes életébe is betekintést nyerhettem: a felesége rég elhunyt, gyermekük nem született, évek óta egyedül élt, és alig érintkezett másokkal. Az egyhangú élete összecsengett az enyémmel, de számomra az efféle életmódhoz nélkülözhetetlen a céltudat hajtóereje – „ami lenyűgözi az embert”, hogy apámat idézzem, amit hat évvel ezelőtt küldetéstudatként emlegetett az a csinos lány a könyvtárban. Csang Pin a maga közönyös céltalanságában gépiesen végezte el az unalmas alkalmazott kutatását, élvezet helyett robotként kezelte. Hasonló merevséggel viseltetett a dicsőség és a vagyon iránt. Ha tényleg így érzett, akkor az élete merő szenvedés lehetett, így a szívem mélyén szántam egy kissé.

Ugyanakkor nem áltattam magam azzal, hogy máris készen állok a rejtély kibogozására. A hat év alatt tanultak csak mind jobban aláhúzták a saját tehetetlenségemet. Első szárnypróbálgatásaim elsősorban a fizikára koncentráltak, de végül rádöbbentem, hogy a fizika önmagában egy hatalmas rejtély, aminek a végén a világ puszta létezése kérdőjeleződik meg. És ha feltételezzük, hogy a gömbvillámban nincs semmi természetfeletti, akkor a megértéséhez alapvetően alacsony szintű fizika szükséges: a Maxwell-egyenletek, továbbá az áramlástan Navier–Stokes-egyenletei is megteszik (kezdetben milyen felületes és naiv ötleteim támadtak). De a gömbvillámhoz képest az elektromágnesesség és az áramlástan minden ismert szerkezete gyerekjáték. Ha a gömbvillámok valóban stabil állandóságot fenntartó bonyolult szerkezetek, amik engedelmeskednek az elektromágnesesség és az áramlástan alapvető törvényeinek, akkor elképesztően bonyolult lehet a matematikai kifejezésük, akárcsak a go esetében, ahol a fekete és fehér kövekre alkalmazott egyszerű szabályokból a világ legbonyolultabb játéka áll össze.

Más szóval akkor és ott úgy éreztem, ezekre lesz szükségem: először is matematikára, másodsorban matematikára, a harmadik helyen pedig még egy kevés matematikára. A magas matematika eszközei nélkülözhetetlenek a gömbvillámok titkának felfedéséhez, de ezek olyan zabolátlanok, mint egy betöretlen musztáng. Noha Csang Pin véleménye szerint a számtani készségeim sokszorosan felülmúlták a légkörfizika-szabvány szükségleteit, tudtam, hogy messze járok még a gömbvillámkutatáshoz nélkülözhetetlen szinttől. Mihelyt előkerülnek a bonyolult elektromágneses és folyadékstruktúrák, a matematikai szemléltetések vérszemet kapnak, és hínárként tekergő, tekervényes részleges differenciálegyenletekkel, valamint karóval kirakott vermeket rejtő sűrű mátrixokkal kezdenek dobálózni.

Annyit kell még tanulnom, mielőtt tényleg elkezdhetem a felfedezőutam! Tudtam, hogy nem hagyhatom rögtön faképnél az egyetemet, így a doktori képzés mellett döntöttem.

A doktori tanácsadómat, egy bizonyos Kao Pót jócskán megelőzte a híre, az MIT-n{3} végezte el a PhD-képzést. Csang Pin szöges ellentétének bizonyult. Először a becenevére kaptam fel a fejem: Tűzgolyó. Később kiderült, hogy semmi köze a gömbvillámokhoz. Annál inkább az éles elméjéhez és a lelkes személyiségéhez. Mikor disszertáció gyanánt előálltam a gömbvillámok témájával, azonnal belement, amikor is kétségeim támadtak: a tervezet nagy méretű villámszimulátort igényelt volna, amiből csak egy volt az országban, és esélytelen, hogy valaha hozzáférjek.

De Kao Po tiltakozott.

– Idehallgass, csak egy ceruza és egy darab papír kell. A gömbvillámok matematikai modelljét akarod elkészíteni. A belső következetesség alapelvárás, mellette legyen innovatív, matematikailag hibátlan és számítógépen végrehajtható. Tekintsd elméleti műalkotásnak!

Maradtak még kétségeim.

– Elfogadnak olyasmit, ami teljes mértékben nélkülözi a kísérletezést?

Legyintett.

– A fekete lyukakat vajon elfogadják? A mai napig nincs közvetlen bizonyítékunk a létezésükre, az asztrofizika mégis rettentően kiterjesztette az elméletet, és rengetegen megélnek belőle. A gömbvillámok legalább léteznek! Ne aggódj! Ha a disszertációd megfelel a követelményeimnek, de elutasítják, akkor lemondok, és együtt takarodunk el erről az egyetemről!

Mégis, Kao Po a kelleténél talán élesebb váltás volt Csang Pin után – elvégre nem elméleti műalkotást hajszoltam. Ettől még boldogan szegődtem a diákjának.

Úgy döntöttem, hogy a tanítás előtti szünetben hazatérek, és meglátogatom a készségesen segítő szomszédokat. Sejtettem, hogy a jövőben alig lesz esélyem visszamenni.

Megdobbant a szívem, mikor a vonat befutott Tajan állomására. Eszembe jutott Csang Pin története a légkörfizikusról, aki gömbvillámot látott a Jü Huang-csúcson. Így félbehagytam az utam, és nekivágtam a Taj-hegynek.

LIN JÜN (I.)

Taxival utaztam a Csungtien-kapuig. Eredetileg úgy terveztem, hogy libegővel megyek fel a csúcsra, de a hosszú sor láttán inkább a gyaloglást választottam. Sűrű köd gomolygott, az ösvényt övező fák homályos árnyai az égre törtek, mielőtt elnyelte őket a fehérség. Időnként az elmúlt korok kőbe vésett feliratai bontakoztak elő.

Mióta Csang Pin oldalán megjártam Jünnant, mindig felzaklatott egy kicsit, ha a természet ölén találtam magam. Elnéztem a zabolátlan vadont, ami büszkén hirdette a rejtélyeit, a megfoghatatlan bonyolultságát és változatosságát, és nehezemre esett elképzelni, hogy az emberiség képes lesz valaha is matematikai egyenletek papírvékony határai közé szorítani. Valahányszor ez jutott az eszembe, Einstein mondása követte, mely szerint a világ minden fája, minden, a beporzó méheket csalogató virága túlnő a tudomány határain.

De a bosszankodásomnak hamarosan testi kimerültség vette át a helyét. Előttem a végtelenbe nyúltak a ködbe burkolózó kőlépcsők, és a csúcs alatti Mennyország-kapu ennyi erővel a sztratoszférában is lehetett volna.

Ekkor láttam meg először. Felfigyeltem rá, mert kirítt a környéken lévő emberek közül. Az ösvényen egymást követték a párok, a nők kifulladva ücsörögtek a kőlépcsőkön, a levegőért kapkodó férfiak pedig nógatták őket. Mikor elhaladtam mellettük, netán ők előztek meg engem, mindig hallottam a rövid, kapkodó szuszogásukat. Erőnek erejével eredtem egy hordár nyomába, széles, bronzbarna válla erőt adott a mászás folytatásához. Ebben a pillanatban sápadt alak libbent tova mellettünk, fehér blúza és fehér farmere alakot öltött ködhöz tette hasonlatossá. Mikor könnyed, ruganyos léptekkel lehagyott, a lélegzetét sem hallottam. Kedélyesen hátranézett – nem rám, hanem a hordárra –, arcán nyoma sem volt kimerültségnek. Karcsú teste súlytalannak tetszett, mintha csupán városi séta lenne neki a hegyi ösvény embert próbáló megmászása. Rövidesen eltűnt a ködben.

Mire végre elértem a Déli Kaput, az már a nyugvó nap fényétől vörösre festett ködtengerben fürdőzött.

Nehéz léptekkel vánszorogtam a Jü Huang-csúcs Meteorológiai Állomására. Mikor a bentiek megtudták, ki vagyok és honnan jöttem, a szemük se rebbent: a meteorológusok mindig egymás kezébe adták a kilincset ezen a híres állomáson, hogy kísérletezgessenek. Tájékoztattak, hogy az állomás igazgatója lement a hegyről, így bemutattak az igazgatóhelyettesnek. A láttán alig tudtam megállni az ámult kiáltást: Csao Jü fogadott.

Három év telt el a jünnani túránk óta. Rákérdeztem, hogy kötött ki éppen itt.

– Békét és nyugalmat kerestem. Iszonyatosan frusztráló a lenti világ!

– Miért nem mentél szerzetesnek a Taj-szentélybe?

– Az sem békésebb. Mi a helyzet veled? Még mindig légvárakat kergetsz?

Előadtam a látogatásom okát.

– 1962… túl rég történt – csóválta a fejét. – Azóta annyiszor cserélődött az állomás személyzete, hogy engem is meglepne, ha bárki tudna valamit.

– Nem számít – mondtam. – Csak azért érdekel, mert ez volt az első alkalom, hogy az országunkban meteorológiai szakember észlelt gömbvillámot. Igazából nem olyan fontos. Figyelemelterelésként kerestem fel a hegyet, és ki tudja, talán kifogok egy égiháborút. A Vutang-hegy után ez a villámok ezüstérmes paradicsoma.

– Ennyire ráérsz, hogy tétlenül kuksolnál villámra várva? Azt hiszem, neked végképp elmentek otthonról! De idefent nem kell csalódnod az égiháborúkban. Ha valami ínyencségre vágysz, maradj itt néhány napig, és talán szerencséd lesz.

Csao Jü a szobájába kísért. Ebédidőre járt, így felhívta az étkezdét, hogy hozasson néhány fogást: vékony, ropogós tajani palacsintát, feles pohár vastagságú zöldhagymákat és egy üveg tajani szeszt.

Csao Jü köszönetet mondott a koros szakácsnak, de mikor az indulni készült, felötlött benne valami.

– Vang mester, mikor állt munkába az állomáson? – kérdezte.

– 1960-ban kezdtem, ugyanebben az étkezdében. Embert próbáló idők jártak! Jócskán ön előtt, Csao igazgatóhelyettes úr.

Meglepetten összemosolyogtunk Csao Jüvel.

Nem tudtam megállni.

– Látott gömbvillámot?

– Mármint… guruló villámot?

– Pontosan! Így is mondhatjuk.

– Persze! Még szép, hogy láttam. A negyven év alatt legalább három-négy alkalommal.

Csao Jü előkapott még egy poharat, és lelkesen biztattuk Vang bácsit, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Emlékszik az 1962-es esetre? – kérdeztem, miközben töltöttem neki.

– Még szép. Arra emlékszem a legélénkebben. Még sérült is akadt!

Vang bácsi belevágott a történetbe.

– Július végén jártunk, talán egy kicsivel múlt este hét. Olyankor még világos szokott lenni, de aznap olyan sűrű volt a felhőzet, hogy lámpás nélkül csak vakoskodtunk. Kegyetlenül szakadt az eső, nem kapott levegőt az ember, ha beleállt! Szünet nélkül követték egymást a mennykövek…

– Egy elhaladó frontot megelőző vihar lehetett – szólt közbe Csao Jü.

– Villám dörrent. Olyan éles villanás előzte meg, hogy kis híján elvakított, pedig a szobámban ültem. Utána kiabálást hallottam odakintről, hogy valaki megsérült, hát kiszaladtam segíteni. Akkortájt négyen végeztek megfigyeléseket az állomáson. Az egyikükbe csapott a villám. Mikor bevonszoltam a szobába, az egyik lába füstölgött, és sistergett rajta minden esőcsepp, de megőrizte az eszméletét. Ekkor érkezett a guruló villám. Méghozzá a nyugati ablakon át, ami akkor csukva volt! Akkora lehetett, mint… mint ez a palacsinta, és vörös, vérvörös, az egész szoba piros fénybe borult. Körbelebegett a helyiségben, kábé ilyen gyorsan… – felemelte a poharát, és lengette a levegőben –, és ide-oda himbálódzott. Azt hittem, kísértetet látok, az ijedtségtől szóhoz sem jutottam. De a tudós urak nem estek kétségbe. Csak annyit mondtak, hogy ne érjünk hozzá. Elrepkedett egy darabig, fel a plafonra, onnan le, át az ágyon – szerencsére senkihez sem ért –, végül elérte a kéményt. Mihelyt a belsejébe került, egy durranással felrobbant. Felülmúlt minden mennykövet, amit a csúcson töltött évek során hallottam. Zúgott tőle a fülem, a balnak ártott is, mert azóta alig hallok vele. Minden lámpás kialudt a szobában, a búrák és a meleg vizes palackok üvegbélése kidurrant, tele lett minden ágy égésnyomokkal. Később az fogadott minket odakint, hogy a kémény felrobbant!

– Honnan érkezett az a négy megfigyelő?

– Nem tudom.

– A nevükre még emlékszik?

Hümmögött.

– Annyi éve történt… csak a sérültre emlékszem. A személyzet két tagjával együtt cipeltük le a hegyről. Nagyon fiatal volt, talán még egyetemista. Az egyik lába szénné égett, és a tajani kórház akkori silány felszereltsége miatt átszállították Csinanba. Egek, biztosan lebénult! Ha jól rémlik, Csangnak hívták. Csang… valami… fu.

Csao Jü lecsapta a poharát az asztalra.

– Csang Hofu?

– Igen, pontosan! Így hívták. Néhány napig ápoltam a tajani kórházban, és miután kiengedték, küldött egy köszönőlevelet. Talán Pekingből? Aztán megszakadt a kapcsolat, nem tudom, most hol lehet.

– Nankingban – mondta Csao Jü Vang bácsinak. – Előadó a régi egyetememen. – Felém fordult. – A régi témavezetőnk.

– Micsoda? – Kis híján elejtettem a poharam.

– Ez volt Csang Pin régi neve, de a kulturális forradalom során megváltoztatta, mert kissé oroszosan hangzott.

Csao Jü és én hosszasan ültünk egyetlen szó nélkül, végül Vang bácsi törte meg a csendet.

– Igazából nincs ebben semmi meglepő. Elvégre egy területen dolgoznak. Derék fiatalember volt, meg kell hagyni. Úgy kínozta a lába, hogy kiharapta az ajkát, mégis az ágyában fekve olvasott. Próbáltam rávenni, hogy pihenjen egyet, de azt mondta, mostantól nem vesztegetheti az idejét, mert végre megtalálta az életcélját. Tanulmányozni akarta, idővel pedig előállítani.

– Tanulmányozni és előállítani? Mit? – kérdeztem.

– Guruló villámot! A gömbvillámot, amit emlegettek.

Összenéztünk Csao Jüvel.

Vang bácsi figyelmét elkerülte a némajátékunk, és folytatta:

– Azt mondta, a tanulmányozásának szenteli majd az életét, és láttam rajta, mennyire rabul ejtette, amit a csúcson látott. Az ember már csak ilyen… néha öntudatlanul lenyűgözi valami, amitől egész életében hiába próbál megszabadulni. Itt vagyok én: húsz éve elszaladtam fáért a tűzhelybe, és kihúztam egy gyökeret. Kis híján a tűzbe dobtam, mikor észrevettem, mennyire hasonlít egy tigrisre, és miután lesikáltam és felállítottam, egész szemrevalónak bizonyult. Azóta lenyűgöz a gyökérfaragás, ezért is maradtam a hegyen a nyugdíjazásom után is.

Észrevettem, hogy Csao Jü szobáját tényleg számos, különféle méretű faragott gyökér díszíti, amik mind Vang bácsi keze munkájának bizonyultak.

Utána nem hoztuk szóba Csang Pint. Noha gondoltunk rá, de az ilyesmit nem könnyű szavakba önteni.

Vacsora után Csao Jü esti körsétára vitt a meteorológiai állomáson. Az apró vendégház egyetlen kivilágított ablaka mellett elhaladva döbbenten torpantam meg, mert odabent a fehér ruhás lányt pillantottam meg. Egymagában, láthatóan a gondolataiba merülve járkált fel és alá a szoba közepén, két ágy és egy nyitott könyvekkel és papírokkal teli asztal között.

– Micsoda úriember vagy te? Leselkedni mások ablakán… – taszított hátba Csao Jü.

– Összefutottunk felfelé jövet – magyaráztam.

– Villámmegfigyelést jött szervezni. A tartomány meteorológiai szolgálata előre értesített minket, de azt nem mondták, honnan jött. Biztosan valami hatalmas munkaegység.{4} Holnap szállítják a felszerelést a csúcsra, helikopterrel.

Mint kiderült, másnap egymást érték az égiháborúk. A csúcson egészen másként rázta a földet a mennykő, mint talajszinten, mintha a Taj-hegy lenne a bolygó villámhárítója, ami az univerzum minden égzengését felszívja. Az ember minden ízében bizsergett a tetőkön villódzó szikráktól. Mivel a villámlást szinte azon nyomban követte a dörgés, így az erőteljes morgások az ember minden sejtjét megrázták, míg végül úgy érezte, hogy a talpa alatt szilánkokra hasadt a hegy, a lelke pedig a testét hátrahagyva, ijedten cikázik a szikrázó ívek körül, de mindhiába…

A fehér ruhás nő a folyosó végén állt, rövid haját cibálta a szél, karcsú alakja törékenynek tűnt a sűrű fekete fellegek gyomrában cikázó ívhálóhoz képest. Feledhetetlen látványt nyújtott, ahogy mozdulatlanul állt az éktelen égzengésben.

– Inkább álljon ide! Veszélyes, és a végén bőrig ázik! – kiáltottam felé.

Borzongva rázta le a vihar bűvöletét, majd hátrált két lépést.

– Köszönöm. – Fülig érő szájjal fordult felém. – Talán hihetetlennek hangzik, de csak ilyenkor érzem magam biztonságban.

Furcsa: az embernek általában bömbölnie kell, hogy túlkiabálja az égzengést, és bár az ismeretlen halkan beszélt, a gyengéd szavainak sikerült áttörnie a fülsértő villámlást, és tisztán hallhattam mindet. A rejtélyes nő a vihart is lefőzve behálózott.

– Ön igazán különleges – csúszott ki a számon.

– Szóval érdekli a légköri elektronika? – kérdezte, ügyet sem vetett az elszólásomra.

Addigra a csapkodás alábbhagyott annyira, hogy zavartalanul beszélgethessünk.

– A villámokat figyeli? – kérdeztem. Tapintatosan fogalmaztam meg a kérdést, mert Csao Jü szavai nyomán olyan érzésem támadt, hogy a háttere tabu.

– Pontosan.

– Milyen szempontból?

– A kialakulás folyamatát. Nem szeretném megsérteni a szakmáját, de a légkörfizika területén a mai napig viták zajlanak az olyan alapvető dolgokban, mint például a villámok pontos létrejötte a viharfelhőkben és a villámhárító működése.

Rájöttem, hogy talán nem a légkörfizika a szakterülete, mégsem a levegőbe beszél. Jól mondta, tényleg nincs kielégítő magyarázat a villámok létrejöttére a viharfelhőkben, és noha még az iskolások is tudják, hogy a villámhárító megvéd a mennykőtől, az elméleti hátteret homály övezi. Az utóbbi években a villámhárító fémhegye által továbbított töltés pontos kiszámítása arra mutatott, hogy túl alacsony a viharfelhőkben összegyűlő töltés semlegesítésére.

– Vagyis a kutatása elég alapszintű.

– A végcélunk gyakorlati.

– A villámok kialakulási folyamata alapján? Csak nem… villámmegelőzés?

– Nem. Mesterséges villámlás.

– Mesterséges… villámlás? Hogyhogy?

– Tippeljen! – mosolygott kedélyesen.

– Nitrogénműtrágya gyártása?

Fejrázás.

– Az ózonlyuk bezárása?

Újabb fejrázás.

– Energiaforrásnak használni a villámokat?

Még egy fejrázás.

– Nem, áramforrás biztosan nem lehetne, kevesebb energiát termel, mint amennyit a megalkotása elvisz. Más szóval csak egy megoldás maradt… fegyvernek használnák? – dobtam be tréfa gyanánt.

Bólintott.

Kacagtam.

– Ahhoz célzórendszer is kellene. Márpedig a villámok vonalvezetése meglehetősen esetleges és szakaszos.

Halkan felsóhajtott.

– Annak is eljön majd az ideje. Még az előállításra sem sikerült rájönnünk. Nem az érdekel minket, hogyan jönnek létre a viharfelhőkben. Minket a felhőtlen napokon kialakuló ritka villámfajták érdekelnek, de azokat még annál is nehezebb megfigyelni… Mi a baja?

– Maga komolyan beszél! – hüledeztem.

– Hát persze! Az előrejelzésünk szerint a projekt leghasznosabb végterméke egy nagy hatékonyságú légvédelmi rendszer kialakítása lesz, ami egy várost, vagy más létfontosságú célpontot takaró villámmezőből fog állni. A felbukkanó ellenséges gépek vonzzák majd a villámokat, és e körülmények között szükségtelen lesz az ön által említett célzórendszer. Bár, ha az egyik pólusnak a talajt használnánk, akár földi célpontokat is eltalálhatnánk, de annak is megvannak a maga nehézségei… Ez igazából még csak a koncepció megvalósíthatósági tanulmánya, továbbá ihletkeresés a legalapvetőbb kutatási területeken. Ha megvalósíthatónak minősül, akkor az önéhez hasonló profi szervezetekhez fordulunk az implementáció részleteiért.