Devilish King

Sátáni király

Kylie Kent

Book Dreams Kiadó, 2024

Kylie Kent - Devilish King- Sátáni király

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Devilish King - Valentino Empire Book 1

Copyright © 2022 by Kylie Kent

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2024

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Adobe Stock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862528

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

Prológus

- Nem hiszem el, hogy ezt csinálod, Rye. Ez őrültség. Biztos, hogy nem akarsz még egy kicsit várni? - Tudom, hogy a kérdésem egy szerelmes embernél süket fülekre talál. Az ikertestvérem, Reilly megesküdött, hogy soha nem esik bele a házasság csapdájába, soha nem fogja egy férfira bízni a szívét... Most egy vegasi öltözőben állunk, és Reilly éppen megszegi azokat a szavakat, amelyeket olyan határozottan kijelentett. Igen, Vegas... Bray, a leendő férje, azért hozott el minket Vegasba, mert a szavait idézve: „Nem akarok még egy napot várni, hogy Reilly a feleségem legyen.” Ami azt illeti, nincs bajom azzal, hogy Bray a sógorom lesz. Nagyszerű ember, egyértelmű, hogy mennyire szereti a testvéremet. Nagyon. Valójában semmi kifogásom nincs a frigyük ellen, de úgy érzem, testvéri kötelességem, hogy tudassam vele, nem baj, ha az utolsó pillanatban meggondolja magát.

- Több, mint biztos vagyok benne, Hol. El sem tudom képzelni, hogy ne vele éljem le az életem hátralévő részét. - A mosolyától ragyog az arca. - Ráadásul ott van még az az átkozott piercinges uborka is. Egyszerűen nem tudok lemondani róla. Ez egy olyan függőség, amihez hasonlót még soha nem éreztem.

- Fúj, undorító - reagál rá Ella, Bray tizennyolc éves húga.

- Tudod, egyet kell értenem Ellával. Fúj, undorító és soha többé ne említsd Bray uborkáját. - Alyssa fintorog. Ő az egyik legjobb barátnőnk, és történetesen nemrég ment hozzá Bray bátyjához, Zachez. - Gyere, El, menjünk, tisztítsuk ki az ártatlan fülünket.

Alyssa becsukja maguk mögött az ajtót, így kettesben maradunk Reillyvel. Úgy érzem, nem igazán volt sok időnk kettesben lenni, mióta... nos, megismerkedett Brayjel. A kapcsolatuk kezdetben pokoli volt; Reillynek időbe telt, mire megadta magát a szerelemnek. Aztán amikor végre ráeszmélt, Brayt lelőtték és kómába esett. Nehéz hónapok voltak azok, amikor Reilly próbált erősnek látszani, miközben valójában belül összeomlott.

Még mindig magamat hibáztatom Bray sérülése miatt. Ha nem megyek be abba az épületbe... éppen akkor... Ha a fegyver nem rám irányul... Ha csináltam volna valamit, ahelyett, hogy csak állok ott, akkor is olyan esztelen lett volna? Szembeszállt volna azzal az őrülttel? Arra sem emlékszem, hogy mit mondott Bray, de sikerült másodperceken belül felhívnia magára a fegyveres figyelmét.

Másodpercek... Csak másodpercekig szegezte rám a fegyvert, de az mindent megváltoztatott.

Kizárom a gondolatokat a fejemből, és újra az itt és mostra koncentrálok. Ez Reilly esküvőjének napja. Nem hagyom, hogy bármi tönkretegye.

- Tudod, mindig is úgy képzeltem, hogy apa kísér az oltárhoz... - Az ikertestvérem kinéz az ablakon.

- Nyilván itt lenne, ha tudna, Rye. Valószínűleg megszakad a szíve, hogy nélküle történik.

Az apám iránti érzéseimet bármikor nehéz tudomásul vennem. Szeretem őt, hiszen az apám. Ő volt az egyetlen ember, akire mindig számíthattam.

Amíg az élet szar nem lett...

Először is, a bátyámat megölte egy részeg sofőr. Aztán apám a saját kezébe vette a dolgokat, miután a sofőr szabadlábra került. A bírósági tárgyalás napján tudtam meg, hogy apám lelőtte a fickót. Fejbe lőtte. A családunk azóta már nem a régi. Anya, Reilly és én összetartottunk, mindent megtettünk, hogy támogassuk egymást.

- Tudom, de én csak... Jó lenne, ha itt lennének: Anya, apa... Dylan. - Reilly egy pillanatra a múltba réved, mielőtt megrázza a fejét. - Legalább te itt vagy nekem. Mindig itt leszünk egymásnak, Hol. Nekem ez elég.

A fenébe... Amint Bray felébredt a kómából, úgy döntöttem, hogy nem elégszem meg azzal, hogy folytatom a hétköznapi életet. Változtatok. Élni akarok. Olyan dolgokat akarok megtapasztalni, amikről korábban álmodni sem mertem volna.

Ezért kértem munkavállalási vízumot, és tanári állást vállaltam New Yorkban. Meglepetésemre mindkettőt megkaptam. Reillynek még nem mondtam el, de jövő héten már nem utazom vissza velük Sydneybe. Innen egyenesen a Nagy Almába megyek. Egyenesen az új életembe. Az új kalandjaimhoz. Az új Hollyhoz.

Első fejezet

Oké, Holly, megvan. Csak egyik lábadat a másik elé. Meg tudod csinálni.

Meg tudom csinálni. Felnőtt nő vagyok, az Isten szerelmére. Mennyire lehet nehéz eligazodni a JFK reptéren? Rendkívül nehéz, tekintve, hogy Sydneyben mindig sikerült eltévednem, ami egy aprócska kifutónak tűnik ahhoz képest, amit most látok.

Visszaszámolok tíztől, próbálom megnyugtatni fáradt idegeimet. Csak nyolcig sikerül eljutnom, mielőtt valaki bocsánatkérés nélkül meglök. Még ki sem léptem a repülőtérről, és máris megkérdőjelezem a döntésemet (és a józan eszemet), amiért New Yorkot választottam, hogy megtaláljam az új önmagamat.

Holly 2.0? Igen, még sehol sem látható. Kezd szúrni a szemem. Kezemet az oldalamra szorítom. Nem fogok sírni, legalábbis itt nem. Megvárom, amíg zárt ajtók mögött leszek, ahol senki sem láthatja az összeomlásomat. Hála az apám által létrehozott megtakarítási alapnak, sikerült szereznem egy fantasztikusan szép lakást Carnegie Hillben.

Az elmúlt öt évben nem voltam hajlandó hozzányúlni a pénzhez. Leginkább azért, mert dühös voltam apámra, és még mindig az vagyok. De kétségbeejtő idők, és úgy minden... New Yorkban nem könnyű megélni egy tanári fizetésből, sok minden elérhetetlen marad anyagilag. Nem akartam minden nap hosszasan ingázni a munkahelyemre, ezért megcsapoltam a megtakarításaimat, és kibéreltem hat hónapra egy aranyos, egy hálószobás, fürdőszobás lakást.

Az iskola, ahol tanítani fogok, igazi elit intézmény. A honlapjuk szerint kiváló tanári karral, csúcstechnológiás felszerelésekkel, és egy átkozottul hosszú, legalább tízéves várólistával rendelkeznek. Nem igazán értem, hogy ki a fene íratja be a gyerekét, mielőtt még megszületne. A létesítmény a legmodernebb - nem spóroltak a költségekkel, legalábbis ezt mondták nekem -, míg a tanári kar a legjobbakból és a legokosabbakból áll.

A kisebb kultúrsokk ellenére valójában izgatottan várom, hogy beilleszkedjek az új osztályomba, és elkezdjem ezt az új fejezetet. Ezt leszámítva, két hetem van arra, hogy megszokjam ezt az új várost is. És valahogy úgy érzem, hogy ez nehezebb lesz, mint gondoltam.

Elszántan kiegyenesedek, felemelem a fejem, és követem a tömeget a poggyászkiadóhoz.

Meg tudom csinálni.

Az egyik kezemben a telefonomat, a másikban a vállamon lévő kézipoggyászom pántját szorongatom, és elindulok.

Minden rendben lesz.

Húsz perccel később már egy taxiban ülök, úton az új lakásom felé. A gyomromban keveredik az idegesség és az izgalom. A főbérlő azt mondta, hogy ott lesz, amikor megérkezem, átadja a kulcsokat és megmutat mindent. Még be kell rendeznem a lakást. Sikerült elintéznem, hogy a berendezéseket néhány nappal ezelőtt kiszállítsák. A főbérlő volt olyan kedves, hogy küldött egy fotót az elrendezésről. Minden mást a következő két hétben intézek el. Igazából már nagyon várom, hogy saját kezűleg rendezzem be az otthonomat. Említettem már, hogy ez az első alkalom, hogy egyedül élek?

Eddig anyámmal éltem. Amíg Reilly nem találkozott Brayjel, ő is velünk volt. Kíváncsi vagyok, anya hogyan boldogul most egyedül. Biztos vagyok benne, hogy jól lesz. Ő a legerősebb ember, akit ismerek. Már átélte a legrosszabbat, ami valakivel történhet: elveszítette a gyermekét. És nem sokkal később a férjét is, bár ő még él, és meg tudná látogatni. Ha hagyná...

Apám nem akarja, hogy anyám a rácsok mögött lássa, így a tárgyalás napja óta nem néztek egymás szemébe. Ehelyett minden héten levelet írnak egymásnak. Fogalmam sincs, hogyan maradhatott a szerelmük érintetlen mindezek ellenére. Irigylem őket. Én is ilyet akarok. Egy nap. De nem ma. Ma örömmel fedezem fel és navigálom az új életemet. Egyedül.

Nincsenek elvárásaim. Nincsenek igazán nagycéljaim vagy terveim az életben.

- Ez lesz az, asszonyom. - A taxisofőr megáll egy magas háztömb előtt, és rám néz. - Negyvenhat dollár.

- Rendben, köszönöm. - Kiveszek néhány bankjegyet a pénztárcámból. Tudom, hogy borravalót kellene adnom, de nem tudom, mennyit, és nem akarok udvariatlan lenni. Előveszek még egy tízest, mielőtt átadnám a pénzt.

- Hozom a csomagjait.

- Köszönöm. - Kilépek a járdára és felnézek.

Szóval, ez az... A környék szép, nem túl forgalmas, csak néhány ember sétál a fákkal szegélyezett utcákon. A sofőr közeledik a bőröndömmel. A lépcső felé pillantok, próbálom kitalálni, hogyan fogok feljutni azon a tíz lépcsőfokon. Mielőtt eszembe jutna, hogy a sofőrhöz forduljak segítségért, visszapattan az autójába és elhajt, engem a járdán hagyva, még mindig a téglaépületet bámulva, ami most már az otthonom. Igaz, soha nincs jobb idő a jelennél. Megragadom a bőröndöm fogantyúját, és küzdök, hogy felemeljem a táskámat az első lépcsőfokra. Még kilenc van hátra.

Körülbelül tíz percbe telik, de végül sikerül feljutnom, bár a bőröndöm már igencsak megviselt állapotban van. Megtalálom a lakás csengőgombját, és megnyomom. Nem kell sokáig várnom, amikor egy férfihang hallatszik a hangszóróból.

- Helló.

- Szia. Holly vagyok.

Mit kellene mondanom? Engedjen be?

- Szia, bébi, csak nyomd meg az ajtót, amikor meghallod a zümmögést. A lifttel a második emelet - mondja, a hangja olyan unott, mint a denevérürülék.

Bébi? Tényleg? Kényszert érzek arra, hogy kijavítsam. A nevem Holly, nem bébi. De nem teszem. Ehelyett inkább besurranok, és hálát adok az isteneknek, hogy van lift, és nem kell több lépcsőn felkapaszkodnom.

Arra viszont nem számítottam, hogy valaki pont ott vár rám, amikor a felvonó kinyílik a második emeleten. Hátrálok egy lépést, mielőtt kihúzom magam, és kisétálok a szűk térből.

- Holly, Greg vagyok, a főbérlőd. Örülök, hogy megismerhetlek. - Az előttem álló fickó elegáns öltönyt visel. Oké, lehet, hogy az első benyomásom „ez a fickó egy totális seggfej” egy kicsit téves volt. Kinyújtom a szabad kezem, hogy megrázzam az övét.

- Szia, köszönöm, hogy körbevezetsz. Én is örülök, hogy megismerhetlek. - Udvariasan elmosolyodom, és igyekszem nem visszahőkölni, amikor az ajkaihoz emeli a kezemet, és megcsókolja, mielőtt elengedné.

- Részemről a szerencse. Öregem, ez az akcentus. Forró kis árucikk leszel errefelé - vigyorog, miközben fel-alá jár a tekintete rajtam.

Csak úgy visszavonom a korábbi kijelentésemet: ez a fickó egy epikus méretű köcsög...

- Nem akarok bunkónak tűnni, vagy ilyesmi, de egy kicsit kialvatlan vagyok. Őszintén szólva, eléggé feszültek az idegeim. Csak be akarok rendezkedni, és aludni a következő héten.

- Persze, persze. Bocsánat... gyere utánam.

Összeszorul a gyomrom a gondolatra, hogy egyedül maradok vele abban a lakásban. Bár igazából nincs más választásom. Az agyam felidézi azokat az önvédelmi lépéseket, amelyekhez Bray ragaszkodott, hogy megtanuljak, miután kiderült a költözésem.

Figyelem, ahogy Greg elhúzza a reteszt az ajtón, és hálát adok, hogy van egy tisztességesnek tűnő zár a lakásban. Átlép a küszöbön, és megtartja nekem az ajtót. Át kell préselnem magam mellette, hogy beléphessek, de sikerül úgy, hogy nem kell hozzáérnem. Szerencsére. Jóképű fickó, a tipikus szomszéd fiú stílusában. Homokszőke haj, kék szemek és gödröcskék. Olyan, mint a filmekben az amerikai férfiak. Mégis, van benne valami furcsa. Ahogy rám bámul, tekintete behatol a bőrömbe, és a tarkómon feláll a szőr, mint egy horrorfilm első áldozatánál, akinek mindenki azt kiabálja, hogy siess, fuss.

A lehető leggyorsabban túl kell esnem ezen (és ki kell tennem ezt az embert a lakásból). Megfordulok, és kinyújtom a kezem.

- Még egyszer köszönöm... hogy itt találkozunk - mondom, és várom, hogy átadja a kezében tartott kulcsokat.

Lenéz a nyitott tenyeremre, majd vissza a szemembe.

- Persze, semmi gond. Akarod, hogy körbevezesselek? - kérdezi, még mindig a kulcsokat szorongatva az ujjai között.

Hátranézek. Egy kis nyitott nappali. A kicsi még alábecsülés is. Van egy aprócska konyha, és onnan, ahol állok, két ajtót látok a keskeny folyosón. Azt hiszem, már körbe is jártam.

- Á, nem. Biztos vagyok benne, hogy menni fog - mondom, és visszafordulok felé, nyitott tenyerem ordítja a szavakat: Add át a kulcsot, és tűnj el!

- Rendben, tessék. A bérleti díj minden hónap elsején esedékes. - Vonakodva adja át a kulcsokat, és sarkon fordul. Amint kilép, becsukom és bezárom az ajtót. A keretnek támaszkodva a földre ereszkedem, és hagyom, hogy a könnyeim - amelyeket a reptér óta visszatartottam - ezúttal szabadon hulljanak.

Mi a fenét tettem? Miért gondoltam, hogy képes vagyok erre? Nem számít, milyen messzire költözöm, vagy mennyit változtatok az életemen, mindig ugyanaz a régi Holly maradok. A csendes Holly, aki vakon követi az ikertestvérét. A félénk Holly, aki inkább otthon ül és elolvas egy könyvet, minthogy beszélgessen az emberekkel. Félős Holly, aki (Bray lelövése óta) fél a saját rohadt árnyékától.

Dühösen törlöm le a könnyeimet.

Meg tudom csinálni. Meg kell tennem.

Felállok, és végigvonszolom a bőröndömet a folyosón, kinyitom az első ajtót, amit meglátok: egy kis fürdőszoba. Elindulok a következő ajtó felé, ami a hálószobába vezet. Lerúgom a cipőmet, és ledőlök az üres matracra.

Hamarosan felkelek és hozok ágyneműt.

Második fejezet

A szüntelen csengés átszakítja álomtól ködös agyamat. Kinyújtom a karom, hogy elvegyem a telefonom az éjjeliszekrényről, de végül csak egy maréknyi levegőt markolok meg. Felpattanok és fürkészem a környezetemet. Sötét van, az egyetlen fénysugár a nappaliban van, ahol a telefonom kijelzője világít. A csengetés abbamarad, mielőtt azonnal újraindulna. Megkönnyebbülten sóhajtok fel, amikor belém hasít a felismerés: minden rendben. A saját lakásomban vagyok, itt nincs mitől félnem. Felpattanok az ágyról, felveszem a telefont, és rájövök, hogy hajnali kettő van - biztosan nagyon kiütött az időeltolódás. Amikor lefeküdtem, nem is akartam aludni.

- Reilly, hajnali kettő van. Miért hívsz? - szólok bele.

- Hála Istennek. Bray, semmi baj. Életben van! - kiáltja Reilly, nem törődve azzal, hogy megsüketít engem.

- Életben vagyok. Nyilvánvalóan. Elaludtam.

- Már két órája próbállak hívni, Holly. Brayjel lefoglaltattam a repülőjegyet New Yorkba, hogy oda tudjak menni, levadászni a gyilkosodat és megbosszulni a halálodat.

Tudom, hogy csak viccel. Legalábbis remélem, hogy viccel... Bár nem nevetek; ez az egész halálbosszú nem nevetséges dolog a családunkban. Az apám is pontosan így került rács mögé.

- A francba, bocsánat, Hol. Csak vicceltem - mondja végül Reilly. - Szóval, milyen a Nagy Alma? Huh, most jöttem rá.

- Mire? - Az agyam még mindig túlságosan álomországban van az ő rejtvényeihez.

- A Nagy Alma. Egy Nagy Alma nevű városba költözöl. Ironikus, mert tanár vagy, és a tanárok almát esznek, meg minden.

- Közel sem aludtam eleget ahhoz, hogy erre válaszolni tudjak, Rye.

- Hívnod kellett volna. Aggódtam. Nem vagyok túl jó az aggodalomban. Azt hiszem, már van néhány ősz hajszálam, ami biztos vagyok benne, hogy ha belenézel a tükörbe, neked is lesz.

- Rye, te vörös vagy. Egy darabig még biztonságban leszel az ősz hajszálaktól.

- Nos, szükségem van arra, hogy felhívj minden nap. Határozzunk meg egy időpontot, és ha nem jelentkezel be abban az időpontban, akkor foglalok egy „égi utat, hogy levadásszam a gyilkosodat.”

- Vagy van egy ötletem. Ne tegyük - javaslom. Nem áll szándékomban a neurotikus, kontrollmániás elméjével játszani.

- Oké, New York-i idő szerint délután négyre gondolok. Hívj fel, küldj sms-t, és fényképes bizonyítékot. Például az aznapi újságot, ami mellett az arcod van a képen, hogy tudjam, te vagy az.

- Rye, mennem kell. Kaját és kávét kell szereznem. Egyenesen idejöttem a reptérről, és kidőltem. Majd később hívlak.

- Oké, de ígérd meg, hogy tényleg felhívsz. Kérlek, Holly. - Reilly hangja komolyra fordul; a sírás határán van. Hallom, mennyire megterhelő ez számára. Le kell tennem a telefont, mielőtt elérzékenyülök, vagy hirtelen bejelentem, hogy hazamegyek.

- Megígérem. Jól vagyok, Rye. És ígérem, hogy óvatos leszek, és később felhívlak.

- Én csak nagyon szeretlek, Holly, legalább annyira, mint magamat, és az rohadtul sok.

- Én is szeretlek, Rye. Mi az, amit nehéz lenne nem szeretni benned? Te az én hasonmásom vagy - mondom nevetve.

- Oké, hívj vissza később.

- Majd hívlak. - Leteszem a telefont, és körülnézek a kísértetiesen csendes szobában. Meg kellene vetnem az ágyat. Az összes ágynemű egy kupacban hever a lábamnál. Majd a kávé után nekilátok. Előveszem a telefonomat, és rákeresek a Google-ban, hogy van-e olyan hely, ahol kaphatok kávét és kaját, lehetőleg a közelben, és nyitva van hajnali kettőkor. Azt hiszem, igaz, amit mondanak: New York tényleg az a város, amely soha nem alszik. A sétatávolságra lévő éttermek, kávézók és bárok listája végtelen. Magamra veszem a kabátomat, belebújok a csizmámba, és felkapom a táskámat. Nem is gondolok arra, hogy szó szerint az éjszaka közepén járunk, és New York utcáin készülök sétálni. Egyedül. Egészen addig, amíg a lábam meg nem érinti a járdát... Néhány ember elsuhan mellettem.

Meg tudom csinálni.

A járdákat halomnyi utcai lámpa világítja meg. Lenézek a telefonomra, és látom, hogy csak néhány háztömböt kell gyalogolnom, amíg egy üzleti negyedbe érek. Egy huszonnégy órás kávézó tűnt fel a keresőmben, úgyhogy oda tartok. A levegő hűvös, de nem túl hideg. Csak hidegebb, mint amilyenhez szeptemberben szoktam. Sydneyben ilyenkor kezd melegedni a levegő, ami megkönnyíti a forró nyári hónapok beköszöntét. De idén végre megkapom azt a fehér karácsonyt, amiről mindig is álmodtam. Alig várom, hogy lássam a havat, és megtapasztaljam a New York-i telet. Alicia Keys „Empire State of Mind” című dala ismétlődik a fejemben, miközben az utcán sétálok. Itt fogom megtalálni az új énemet. Meggyőződésem, hogy itt izgalmas dolgok fognak történni. Imádni fogom ezt a várost. Elvegyülhetek a tömegben, eltűnhetek a csordában, és senki sem fog észrevenni.

Itt bárki és bármi lehetek, aki és ami csak akarok. Senki sem ismer engem. Senki sem ismeri a családom történetét.

Nem tudják, hogy a bátyám meghalt.

Nem tudják, hogy apám megölte a gyilkosát, és rács mögé került.

Nem tudják, hogy én vagyok Reilly Williamson ikertestvére, akinek Bray Williamson a férje.

Nem ismernek engem.

Ezzel a tudattal felemelt fejjel járok. Próbálok mosolyogni az emberekre, amikor elhaladok mellettük, de fáradt pillantásokat kapok cserébe, és távolabb lépnek, hogy nagyobb teret engedjenek nekem. Oké, ezt megjegyzem magamnak: vegyél vissza a mosolygásból. Valószínűleg úgy nézek ki, mint egy őrült.

Tíz perc múlva megtalálom a kávézót. Egy darabban értem ide. Nos, meg tudom csinálni. Belököm a nehéz ajtót, és a melegség, valamint a lángoló tűz fénye elnyel. Otthonos érzés fog el, ahogy nagy, puha, barna bőrkanapék veszik körül a kandallópárkányt. Meglepő módon senki sem ül ott, bár a bokszok bőven tele vannak vendégekkel. Furcsa, hogy kedd éjjel kettőkor ennyi ember van ébren. Körülnézek, és arra gondolok, hogy keresek egy bokszot, de azok a kanapék... Azok a kanapék hívogatnak engem. Rámosolygok a pincérnőre, aki véletlenül felnézett, amikor beléptem az üzletbe, majd odasétálok, és lehuppanok a kandalló melletti egyszemélyes kanapék egyikére. Hirtelen megszűnik a nyüzsgés. Odapillantok, és úgy tűnik, mindenki szándékosan elfordul tőlem. Mindenki, kivéve a pincérnőt - ő most tágra nyílt szemekkel bámul felém.

Remek, ez az én szerencsém. Az első hely, amit ebben a városban választok, és máris kirabolnak. Kapkodó lélegzetvételek választják el az ajkaimat, a szívverésem felgyorsul, és a tenyerem izzad. Ez nem történhet meg velem. Meggörbítem a nyakamat, látnom kell, mi történik. Csakhogy... semmi sem történik. Nem látok senkit, aki fegyvert tartana a kezében. Senki sem kiabálja a követeléseit. Az emberek nem bújnak az asztalok alá. Nem, csak próbálnak feltűnésmentesen az irányomba nézni. Lenézek a kabátomra, és megtörlöm az arcom. Mi a fenét bámulnak ezek mind? Érzem, ahogy anyakamra kúszik a vörösség. Kicsit megremeg a kezem, ahogy a táskámmal babrálok. Előveszem a telefonomat, és úgy döntök, hogy inkább arra koncentrálok. Talán mind elfordulnak, ha rájönnek, hogy nem vagyok különleges. Lapozgatom az Instámat - de minél többet böngészem a képeket, annál nagyobb lesz a honvágyam. Hallom az ajtócsengőt, ami jelzi, hogy valaki belépett.

Ne nézz fel, Holly.

A telefonomra szegezem a tekintetem, mintha az lenne a legérdekesebb dolog, amit valaha láttam. A tarkómon feláll a szőr, és a hideg futkos a testemen. Ez több, mint egy helyiség tele emberekkel, akik engem bámulnak. Ez a reakció egészen más. Emlékeztetem magam, hogy ne nézzek fel. A szemem a képernyőmön marad, még akkor is, amikor hallom, hogy egy rekedtes hang mond valamit, ami olasznak hangzik. Bármennyire is szeretném megpillantani, hogy kié a hang, mégsem teszem. Tízig számolok. A térdem remeg, ahogy elfojtom a testem reakcióját a hangra. Eljutok ötig mielőtt megadom magam és felnézek. De csak két férfi hátát látom, akik egy olyan ajtón mennek be, amelyen az áll: Csak személyzet. Talán ők a tulajdonosok. Amikor újra körülnézek a kávézóban, észreveszem, hogy mindenki ismét eszik, iszik, és folytatja azt, amit előtte csinált, mintha nem is bámultak volna rám, mint a város új cirkuszi torzszülöttjére. Úgy tűnik, még a pincérnő is kiheverte azt, ami történt. Hatalmas mosollyal az arcán és egy jegyzettömbbel a kezében odasétál hozzám. Észreveszem, hogy kissé remegnek az ujjai, ahogy erősen markolja a tollat.

- Jó estét, mit hozhatok, hölgyem? - kérdezi udvariasan.

- Helló! Még nem volt alkalmam megnézni az étlapot. Mi a legjobb?

- Ó, te ausztrál vagy? - A mosolya most már őszinte.

- Igen - válaszolok, nem tudom, mi mást mondhatnék.

- Mindig is el akartam menni Ausztráliába. Rajta van a bakancslistámon.

- Érdemes lenne. Nagyszerű ország - felelem, és felveszem az étlapot az előttem lévő asztalról.

- Ó, Istenem, annyira sajnálom! Kérdezted, hogy mi a legjobb. De őszintén szólva, a szakács azt készít, amit csak akarsz.

Huh, amit csak akarok? Furcsa.

- Szóval... ha tényleg csak egy kis Vegemite pirítóst szeretnék, akkor azt is össze tudná hozni nekem? - kérdezem hullafáradtan.

- Ööö, ööö... persze, meg fogja csinálni. Csak eltarthat egy darabig. De ha ezt szeretnéd, átadom a séfnek.

A francba, olyan idegesnek tűnik.

- Csak vicceltem. Nem akarok Vegemite pirítóst. De érdekes, hogy ez a hely milyen messzire megy a vendégek kiszolgálásáért. Kaphatnék csak egy sonkás-sajtos pirítóst és a legnagyobb chai latte-t, amit csak létezik?

- Persze, hogyne. - Nézem, ahogy leírja a rendelésemet, aztán újra rám néz. - Szóval... ez a pirítós olyan, mint... Milyen is pontosan? - Zavartan húzza össze a szemöldökét.

- Egy pirított szendvics sonkával és sajttal. De megnézhetem az étlapot, és rendelhetek valamit, ami már rajta van.

- Nem. Én is így tudtam, hogy ilyen a szendvics, csak biztosra akartam menni. Nem fog sokáig tartani.

Aztán egy enyhe mosollyal és egy biccentéssel magamra hagy a gondolataimmal. Az apró szőrszálak újra szúrnak a nyakamon. Úgy érzem, mintha figyelnének, de amikor körülnézek, senki sem foglalkozik velem. Inkább úgy tűnik, mintha mindannyian kétségbeesetten próbálnának nem felém nézni.

A rendelésem nagyon gyorsan megérkezik, különösen, ha figyelembe vesszük, mennyire zsúfolt a hely. Húsz perccel később már készen állok arra, hogy hazamenjek, lezuhanyozzak, megágyazzak és aludjak még néhány órát.

- Milyen volt? - kérdezi ugyanaz a pincérnő, amikor a pulthoz lépek.

- Valószínűleg ez volt a legjobb pirítós, amit valaha ettem - mosolygok. Az igazat mondom neki. Ha a pirítósnak lehetne csillagokat adni, akkor ez egy sok csillagos pirítós lett volna.

- Ó, ennek örülök. Tessék, mielőtt elmész, ez is a tiéd. - Átnyújt egy kis fehér dobozt.

- Mi ez? - kérdezem.

- Vörös bársonytorta.

- Ó, ezt nem én rendeltem. - Megpróbálom visszaadni neki, de elhúzza a kezét, nem hajlandó elvenni.

- Tudom, de valaki más küldi neked. Nagyon köszönjük, hogy nálunk vacsoráztál. Reméljük, hamarosan újra találkozunk.

- Uh, persze. - Összezavarodtam... Ki rendelt nekem tortát? Nem ismerek itt senkit. Előveszem a pénztárcámat, találok egy ötvenest, és átadom a pincérnőnek.

- Ezt nem fogadhatom el. - Úgy néz a pénzre, mintha az képes lenne megégetni.

- Hogy érted ezt? Mennyivel tartozom? Nem hiszem, hogy van nálam kisebb.

Ötven dollár biztosan elég a rendelésemre.

- Nem, úgy értettem, hogy nem kell fizetned. A számlát már rendezték. - A pincérnő ekkor megfordul, és bemegy hátra, engem pedig még jobban összezavarodva hagy.

Előveszek a táskámból egy tollat és egy papírt, és írok pár sort. Nem tudom, ki gondolja, hogy kifizeti a számlámat, de nekem nem kell a pénze. A cetlit az ötvenes köré tekerem, és a pulton hagyom. Remélhetőleg senki más nem veszi el, mielőtt a pincérnő visszatér.

Egész úton hazafelé ugyanaz a szúrós érzés fog el, mintha valaki figyelne. Követ engem. Mégis, valahányszor megfordulok, senki sincs ott. Ez eléggé megrémít ahhoz, hogy gyorsabban lépkedjek. Percek alatt visszaérek a lakásomba, bezárom az ajtót, és felkapcsolok minden lámpát.

A következő néhány percet azzal töltöm, hogy a kis helyiségben fel-alá járkálok, majd úgy döntök, hogy az érzést, és az új városban való tartózkodás kellemetlenségét egyszerű paranoiaként könyvelem el, és lerázom magamról.

Harmadik fejezet

- Ugye tudod, hogy kurvára próbállak kihagyni, Neo? És nem tudom megtenni, amikor te állandóan baszakodsz velem. - Morogva nézek az unokatestvéremre, aki egyben az emberem is. Bár lehet, hogy a közeljövőben vadászni fogok az utódjára, ha a rohadék nem tudja befogni a pofáját.

Bármilyen nagy a kísértés, hogy a seggébe nyomjak egy fegyvert, és örökre elhallgattassam, ő az egyik legjobb emberem. És hát, a szabályaink szerint nem lehet csak úgy lelőni valakit, mert eleged van a hangjából. Akárki is találta ki ezt a szabályt, biztos nem ismerte Neót.

Az is tény, hogy kibaszottul idegesítő személyisége ellenére ő a legjobb barátom. Az egyetlen ember a világon, akiben bízom, és akire mindig számíthatok. Bármilyen elbaszott helyzetbe is kerülök, tudom, hogy ott lesz mellettem, fegyverrel a kezében. Basszus, a srác annyira hűséges, hogy még a pokol legmélyére is követne, és szembenézne magával az ördöggel is.

- Valakinek végre bele kell vernie egy kis kibaszott józan észt a vastag koponyádba! Komolyan hozzá akarod kötni magad ahhoz a családhoz? Mégis minek? Mert az apád azt mondja? Baszd meg, ember! Ez nem a kibaszott tizenötödik század. A rendezett házasságoknak már rég nem lenne szabad létezniük - ordítja Neo, és dühödten a kormánykerékre csap nyitott tenyerével.

Miért húzta fel magát ilyen kibaszottul? Nem mintha ő lenne az, akit összeadnak valakivel, akihez még csak távolról sem vonzódik. Lana, a menyasszonyom egy bombázó. Gyönyörű. Még modellnek is alkalmas lenne. A probléma az, hogy… pelenkás korunk óta barátok vagyunk, és olyan, mintha a kibaszott húgom lenne. Fogalmam sincs, hogy az apáink mi a faszért találták ki ezt a tervet. De az apám a Don, és a kibaszott Donnak nem mondasz nemet. Ez nem egy kibaszott lehetőség. Szóval, mint a kötelességtudó alvezér, aki vagyok, példát mutatok és követem apámat. Mindenben.

Lehetne rosszabb is. Mindig lehetne rosszabb. Legalábbis ezt mondogatom magamnak…

- Apám a kibaszott Don. Szóval igen, hallgatni fogok rá. Elfogadom a parancsait, és végigcsinálom ezt a kibaszott házasságot. Ne is próbáld azt mondani, hogy te másképp tennél.

- Persze, hogy nem. Akár hiszed, akár nem, nekem kurvára nincs halálvágyam - morogja.

- Ja. - Seggfej. Nekem sincs. Bárcsak tudnám, mi a faszt akarnak elérni azzal, hogy így összekötik a családjainkat.

Nem értem, miért kötötte apám ezt az alkut. Akárhányszor felhoztam a témát, mindig elkaszált a szokásos hülyeségével, hogy ideje lenne megállapodnom és családot alapítanom. Szerinte szükségem van egy örökösre. Igen, baromság. Huszonöt éves vagyok, bassza meg. Mi a faszért gondolja azt, hogy máris szükségem van egy örökösre? Talán haldoklik. Ha ez a helyzet, bárcsak még az esküvő előtt megtenné. Így én magam intézhetném el az üzletet Lana családjával. Nem arról van szó, hogy nem szeretem az apámat. De igen, sőt, még tisztelem is őt. Mindig ő volt az, akire felnéztem, akire szerettem volna hasonlítani. Az öregem vasszigorral uralkodik, méghozzá véresen. Nemcsak félnek tőle, hanem tisztelik is a férfiak. Csak remélem, hogy fele olyan főnök leszek, mint ő, amikor rám kerül a sor, hogy vezessem a családot.