A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Stormy Persuasion

Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc., New York, 2014

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Text copyright © 2014 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-065-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1. fejezet

Judith Malory és Jacqueline Malory közös hálószobájuk ablakában kuporgott, és a romos épületet bámulta, amely Wrighton hercegének kastélya és elegáns parkja mögött éktelenkedett. Judith néhány hónappal idősebb volt a kuzinjánál, Jacknél (akit az apja csak azért hívott így, hogy bosszantsa az amerikai sógorait), de kettejük közül mindig Jacqueline játszotta a kezdeményező, illetve inkább a felbujtó szerepét. Jack kijelentette, hogy ő is nagy korhely lesz, mint az apja, James Malory. Máskor kalóz akart lenni, mint az apja. Később azzal dicsekedett, hogy kiváló bokszoló válik majd belőle… És a lista egyre bővült. Judith egyszer megkérdezte tőle, hogy miért nem akar az anyjára hasonlítani, mire Jack rávágta, hogy az egyáltalán nem lenne izgalmas.

Judith nem értett egyet az unokatestvérével. Ő feleség és anya akart lenni, méghozzá ebben a sorrendben. És ez már nem egy távoli terv, hiszen abban az évben mindketten betöltik a tizennyolcadik életévüket. Judith előző héten ünnepelte a születésnapját, és néhány hónap múlva Jacqueline is tizennyolc éves lesz. Ezen a nyáron az első szezonjukra készülnek, de Jacqueline nem Londonban debütál, hanem Amerikában. Judith el sem tudta képzelni, hogy nem oszthatja meg ezt az élményt a legjobb barátnőjével. Szerencsére még volt néhány hete, hogy kitaláljon valamit, és megváltoztassa az elfogadhatatlan helyzetet.

A két ifjabb Malory fivér, James és Anthony lányai, amióta az eszüket tudják, elválaszthatatlanok egymástól. És valahányszor elhozták őket a herceg régi családi otthonába, Hampshire-be, hogy meglátogassák az unokatestvéreiket, Brandont és Cherylt, órákat töltöttek ennél az ablaknál, abban reménykedve, hogy megint meglátják a kísérteties fényt a romok között. Annyira izgalmas volt az első éjszaka, amikor először villant fel a fény, hogy nem tudták feledni az élményt.

Azóta csak két alkalommal láttak világosságot a romos épületben. De mire lámpást szereztek, és átfutottak a gyepen, hogy a szomszédos birtokra jussanak, már nem találtak ott semmit.

Az unokatestvérüknek, Brandon Malorynak természetesen beszámoltak a jelenségről. Brandon egy évvel fiatalabb volt náluk, de a kastélyban lakott, míg ők csak látogatóban jártak ott. Wrighton hercegének címe és birtoka az anyja, Kelsey révén szállt a fiúra, aki a lányok unokatestvéréhez, Derekhez ment feleségül. A szülei Brandon születésekor úgy döntöttek, hogy odaköltöznek, mert azt akarták, hogy a fiuk megismerje a rangjával járó kiváltságokat és kötelességeket. Szerencsére Brandont egyáltalán nem rontotta el, hogy herceg lett belőle.

Brandon még sosem látta a fényt, ezért aznap este sem érdekelte a virrasztás. Most is éppen a helyiség másik végében tartózkodott, és az előkelő körök által kedvelt kártyajáték, a whist szabályaira tanította Judith húgát, Jaime-t. Ráadásul, amióta tizenhét éves lett, Brandon már nem olyan volt, mint egy fiú, hanem egy igazi férfira hasonlított, és érthető módon inkább a lányok érdekelték, mint a kísértetek.

– Most már elég idős vagyok ahhoz, hogy megtudjam a nagy titkot? – kérdezte Brandon húga, Cheryl, a helyiség nyitott ajtajában állva.

Jaime Malory felugrott a kis kártyaasztaltól, odaszaladt Cherylhez, megragadta a kezét, és bevezette a szobába, majd a nővéréhez, Judith-hoz fordult.

– Már elég idős! Én is ennyi voltam, amikor elmesélted nekem.

De Jacqueline megelőzte Judith-t, és rosszalló pillantást vetett a fiatalabb kuzinjára.

– Az csak tavaly volt. És veled ellentétben, Cheryl itt lakik. Mondd el neki te, Brand. A te húgod. De meg kell ígérnie, hogy sosem próbálja meg egyedül felfedezni a titkot, és neked kell gondoskodni arról, hogy betartsa az ígéretét.

– Felfedezni? – Cheryl a két idősebb kuzinjára nézett, akik már évek óta nem hajlandóak elárulni neki a titkot. – Hogyan ígérhetek meg valamit, ha fogalmam sincs, miről van szó? – kérdezte méltatlankodva.

– Ne akadékoskodj, ebben az ügyben nincs helye a logikának – jelentette ki Judith, Jacqueline-nel egyetértve. – Először ígérd meg! Jaime-nek is esküt kellett tennie, pedig ő nem lakik itt. De te igen, ezért az ígéret nélkül aggódnánk érted. Ezt ugye nem akarod?

Cheryl egy pillanatra elgondolkodott, majd ünnepélyesen bólintott.

– Megígérem.

Judith megbökte Jacqueline-t, hogy övé legyen a megtiszteltetés, de Brandon természetesen megelőzte mindkettejüket.

– Egy kísértet a szomszédod – jelentette ki határozottan.

Cherylből kitört a nevetés, de hamar elhallgatott, amikor észrevette, hogy a többiek nem nevetnek vele.

– Tényleg? – kérdezte tágra nyílt szemmel. – Láttátok már?

– Igen, körülbelül öt évvel ezelőtt – közölte Judith.

– Judy még beszélt is vele – tette hozzá Jacqueline.

– De Jack látta meg először a fényt, méghozzá ebből az ablakból. Azonnal átmentünk, hogy megnézzük, mi az. Mindig sejtettük, hogy abban a régi házban kísértetek tanyáznak. És igazunk volt!

Cheryl lassan közelebb jött, és ő is az ablakhoz lépett, hogy megnézze a csúf épületet, amiről a szülei már sokszor panaszkodtak. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor nem látott fényeket. Nem volt olyan bátor, mint a kuzinjai. A holdfényben most tisztán kirajzolódott a hatalmas, régi kastély, ami már a születésük előtt romos volt, és sötét, ijesztő látványt nyújtott az éjszakában. Cheryl megborzongott, elfordult az ablaktól, és a bátyjához sietett, hogy védje meg.

– Ugye nem mentetek be abba a házba? – kérdezte Cheryl.

– Dehogynem! – vágta rá Jack.

– De figyelmeztettek minket, hogy ne közelítsük meg!

– Csak azért, mert veszélyes, a sok törött padlódeszka, az omladozó falak, meg a berogyott tető miatt. És a pókhálók! Mindenütt pókhálók vannak. Aznap éjjel egy örökkévalóságba telt, mire ki tudtuk szedni a hajunkból azt a sok ragacsos pókhálót.

Cheryl szeme még tágabbra nyílt.

– Nem tudom elhinni, hogy bementetek. Ráadásul éjjel!

– Máskülönben hogyan tudtuk volna meg, ki a betolakodó? Akkor persze még nem tudtuk, hogy egy kísértettel van dolgunk.

– Csak szólni kellett volna az apámnak, hogy fényt láttok – vélekedett Cheryl.

– De abban nincsen semmi móka – jelentette ki Jack.

– Móka? Nem kell mindig bátornak tettetni magatokat, csak azért, mert mindkettőtök apja olyan rendíthetetlen. – Amikor a két idősebb lány nevetni kezdett, Cheryl elbizonytalanodott. – Csak tréfáltatok? Tudhattam volna!

Jacqueline a kislányra mosolygott.

– Szerinted tényleg ennyi éven át megőriztük volna a nagy titkot, csak ezért, hogy tréfálkozzunk veled? Tudni akartad, és most végre elárultuk neked. Hihetetlenül izgalmas volt.

– És csak egy kicsit ijesztő – tette hozzá Judith.

– És nagyon meggondolatlan – ráncolta a homlokát Cheryl.

Jack felhorkantott.

– Ha hagyjuk, hogy az ilyesmi elbátortalanítson, akkor sosem szórakozhatunk igazán. És voltak fegyvereink. Én felkaptam egy lapátot a kertben.

– Én meg magammal vittem az ollómat – közölte Judith.

Cheryl mindig azt kívánta, bárcsak ugyanolyan bátor lenne, mint a két kuzinja. De most örült, hogy őt más fából faragták. Azt hitték, hogy egy csavargót találnak a házban, de egy kísértettel találkoztak. Kész csoda, hogy a hajuk nem őszült meg aznap éjjel! De Judy aranyszínű hajában most is élénkvörös csíkok csillogtak, és nem volt egyetlen ősz hajszála sem. Jack pedig ugyanolyan szőke volt, mint az apja.

– Nem tudtuk megállapítani, honnan jön a világosság, amikor beléptünk a házba – mesélte Jack. – Ezért kettéváltunk.

– Én találtam rá először – vette át a szót Judith. – Fogalmam sem volt, melyik helyiségben járok. Csak akkor vettem észre a fényt, amikor kinyitottam az ajtót. És ott volt az a férfi, a szoba közepén lebegve. Nem örült, amikor meglátott. Azonnal közöltem vele, hogy birtokháborítást követ el, mire azt felelte, hogy én hatoltam be más birtokára, mert a ház az övé. Persze gyorsan rávágtam, hogy a kísértetek nem birtokolhatnak egy házat. Erre kinyújtotta a karját, mögém mutatott, és rám förmedt, hogy tűnjek el. Kicsit goromba volt. Úgy tűnt, hogy komolyan haragszik, ezért megfordultam, hogy távozzak.

– Ekkor értem oda én – folytatta a történetet Jack. – De már csak a hátát láttam, ahogy ellebegett. Rászóltam, hogy várjon, de nem állt meg. Csak felkiáltott: „Tűnjetek innen, mindketten!” Olyan hangos volt, hogy beleremegtek a gerendák, illetve az, ami maradt belőlük. Mi pedig kirohantunk onnan. Már félúton jártunk idefelé, amikor rájöttünk, hogy igazából nem tud ártani nekünk. Ráadásul így elszalasztottuk a lehetőséget, hogy átsegítsük a túlvilágra. Ezért visszamentünk, és átkutattunk minden helyiséget, de addigra eltűnt.

– Segíteni akartatok neki? – csodálkozott Cheryl.

– Nos, inkább csak Judy.

Cheryl az idősebb unokatestvérére bámult.

– Miért?

Judith megvonta a vállát.

– Mert egy jóképű fiatalember volt. Körülbelül húszéves lehetett, amikor meghalt. És olyan szomorúnak tűnt, amikor először észrevettem, mielőtt meglátott, és felháborodottan védelmezni kezdte az omladozó házát.

– És azért, mert aznap este Judy beleszeretett egy kísértetbe – tette hozzá Jack gúnyos mosollyal.

– Nem igaz! – tiltakozott Judith.

– De igen! – ugratta a barátnőjét Jack.

– Csak szeretném tudni, hogy mitől lett kísértet. Bizonyára valami tragikus vagy ijesztő esemény történhetett vele, ha a haja fehér lett, mielőtt meghalt.

– Fehér a haja? – rémüldözött Cheryl, és megint tágra nyitotta a szemét. – Akkor biztosan öreg.

– Ne legyél ostoba – rótta meg Jacqueline. – A sógornőmnek, Dannynek is fehér a haja, nem? És ugyanannyi idős volt, mint mi, amikor találkozott Jeremyvel.

– Igaz – bólintott Cheryl, majd Judith-hoz fordult. – Tényleg jóképű volt?

– Igen. És magas. A szeme pedig sötétzölden ragyogott, mint a smaragd. És nehogy nélkülünk a keresésére indulj! – fakadt ki Judy, mintha féltékeny lenne.

Cheryl sértődött arcot vágott.

– Én nem vagyok olyan bátor és kíváncsi, mint ti. Semmi kedvem kísértetekkel találkozni az éjszaka közepén.

– Az jó, mert valószínűleg varázsereje is van. Nem vetted észre, hogy megjavította a tetőt?

– Egy kísértet? – kiáltott fel elképedve Cheryl.

– Ki más tette volna?

– Nem is vettem észre. Az én szobáim a ház másik oldalán vannak.

– Én viszont láttam – szólalt meg Brandon. – Egyszer sem láttam munkásokat, akik elvégezhették volna a javítást, de az biztos, hogy a tetőt nemrég rendbe hozták.

– Remélem, ezt nem mesélted el az apádnak? – aggodalmaskodott Jacqueline.

– Nem. Ha elmondanám, a nagy titkot is el kéne árulnom, márpedig nem fogom megszegni az ígéretemet.

Jacqueline a kuzinjára mosolygott.

– Tudtam, hogy bízhatunk benned, Brand.

– Az apám amúgy is mindig morog, valahányszor valaki megemlíti azt a régi házat. Bosszantja, hogy nem tud megszabadulni tőle. Már megpróbálta megvenni, hogy lebonthassa. A legutolsó ismert tulajdonos egy bizonyos Mildred Winstock nevű nő volt, de ő csak megörökölte, és sosem lakott benne. Nem is csoda, ha kísértet van a házban. Tulajdonképpen már az üknagyapám idejétől fogja üresen áll, ami megmagyarázza a romos állapotát. De egyszer már elmeséltem nektek, hogy ki építette, és kinek adta oda.

– Kinek? – kíváncsiskodott Cheryl.

– Az nem a te fiatal füleidnek való – torkolta le Brandon.

– A szeretőjének? – érdeklődött Cheryl.

Judith megcsóválta a fejét. A kuzinja túlságosan koravén, állapította meg, és témát váltott.

– Bámulatos, hogy az a ház nem omlott még teljesen össze, ha már öt nemzedéken át üresen áll.

– Azért nem teljesen – magyarázta Brandon. – A hercegi birtok mindig biztosított ott egy kis létszámú személyzetet, hogy ez ne történjen meg. De apa nem tudta kideríteni, hogy ez a bizonyos Miss Winstock kire hagyta a romot a halála után. Így kénytelenek vagyunk elviselni a látványát, pedig nagyon elcsúfítja a kastélyunk mögött lévő parkot.

Derek fákat és sövényeket ültetett a birtokhatárra, hogy ne lehessen látni az omladozó házat, de a hercegi kastély emeletén még a fák sem takarták el a zavaró látványt.

Judith felsóhajtott, és ellépett az ablaktól.

– Rendben, kuzinok. Judynak és nekem ideje lefeküdnünk, és nektek is ágyban kéne már lennetek. Reggel visszamegyünk Londonba.

Mihelyt az unokatestvéreik elhagyták a szobát, Jacqueline Judith-ra nézett.

– Mit vártál tőlük? Ők nem látták a szellemet, mint mi.

Judith felsóhajtott.

– Cheryl kalandkerülő természete nem lep meg. Derek és Kelsey a széltől is óvják, ráadásul egész életében vidéken élt. Mi viszont Londonban nőttünk fel.

– És ez a sóhaj annak szólt, hogy a mostani látogatás során nem láttunk fényt az ablakokban? Átkutathatjuk a romokat ma este, ha kedved van hozzá.

– Felesleges. A kísértet csak egyszer fedte fel magát előttünk. Biztos vagyok abban, hogy most már elrejtőzik, ha behatolunk a birodalmába. Milyen kár – tette hozzá Judith, egy újabb sóhajjal.

Jacqueline hozzávágott egy párnát.

– Ne bánkódj egy kísértet miatt. Nem jöttél még rá, hogy nem házasodós fajta?

Judith-ból kitört a nevetés.

– De igen, erre már én is rájöttem.

– Az jó, mert elég nehéz lenne csókot kapni tőle. Egy jó kis hancúrról már ne is beszéljünk.

Judith felvonta a szemöldökét.

– Hancúr? Azt hittem, tavaly kihúztad a listáról, hogy nagy csábító leszel.

– Még mit nem? Csak Amy kuzinunkat fogom utánozni, és nem tűrök ellentmondást, ha megtalálom a megfelelő férfit. Ha rábukkanok, az ég legyen irgalmas hozzá! Mire észbe kap, már az enyém lesz – tette hozzá Jacqueline csibészes mosollyal.

– Csak ne találd meg túl hamar. És semmiképpen sem Amerikában.

Már megint eszükbe jutott a kellemetlen téma, Jacqueline közelgő útja. Amikor Jacqueline először hajózott el Amerikába két hónapra a szüleivel, Judith egész idő alatt zaklatott és vigasztalhatatlan volt. Akkor a lányok megesküdtek, hogy soha többé nem távolodnak el egynapi járóföldnél messzebbre egymástól. Ezért, amikor Jack másodszor Amerikába látogatott, Judy is vele ment. De a lányok akkor még nem tudtak arról az ígéretről, amit James Malory Jack születésekor tett az Andersen fivéreknek. A lány amerikai nagybácsijai beleegyeztek, hogy Jacqueline Angliában nevelkedik, de cserébe Amerikában kell debütálnia. Mert Judith-szal ellentétben, ők azt remélték, hogy egy amerikaihoz fog feleségül menni, és szerették volna megadni ennek az esélyét.

Amikor Jamestől megkérdezték, hogy miért egyezett bele egy tőle ennyire idegen megállapodásba, a férfi mindig ugyanazt válaszolta.

– Csak ez tartott vissza attól, hogy megöljem őket, és ez George-ot zavarta volna.

Igazat mondott, hiszen George fivéreiről volt szó, és James nem tréfált, amikor arról beszélt, hogy szívesen eltenné őket láb alól. George, pontosabban Georgina, Jacqueline édesanyja volt, de James előszeretettel hívta George-nak, mert tudta, hogy a fivérei gyűlölik ezt a nevet. De az az igazság, hogy újabban az öt fivér is egyre gyakrabban nevezte így az egyetlen húgát. James Malory ígérete az évek során egy kimondatlan tűzszünetet jelentett közöttük, amire szükség is volt, ha figyelembe vesszük, hogy az amerikai fivérek egyszer megpróbálták felakasztani James Maloryt.

– Addig nem megyek férjhez, amíg te nem – nyugtatta meg Jacqueline a kuzinját. – Úgyhogy te se siesd el. Nem kell követnünk a tömeget, és az első szezon alatt férjet fogni magunknak, még akkor sem, ha mindkettőnk anyja ezt várja el tőlünk. Ez az év a szórakozásé lesz, és ráérünk a következő szezonban foglalkozni a férjhez menéssel.

– De akkor is el fogsz utazni, és én egyedül maradok – kesergett Judith.

– Lehet, de még van néhány hetünk, hogy kitaláljunk valami megoldást. Mihelyt visszaérünk Londonba, beszélni fogunk a szüleinkkel. Igazából a te szüleidet kell meggyőznünk. Az apám örülne, ha velünk jönnél, de amikor Tony bácsi nemet mondott, apa azonnal őt támogatta. A fivérek mindig összetartanak, ők pedig különösen közel állnak egymáshoz. De talán jobb belátásra térnek, ha kijelentem, hogy nélküled nem megyek Amerikába. Egyébként az apád miért mondott nemet? Nem hiszem, hogy azért, mert már annyira várja a debütálásodat. Ahogy közeledik az idő, egyre inkább olyan lesz, mint egy mogorva medve.

Judith nevetve legyintett.

– Az apám nem szokott medveként viselkedni. Igaz, mostanában egy kicsit feszültebb és ingerlékenyebb, mintha tényleg azt szeretné, ha sosem mennék férjhez.

– Pontosan. Ezért nem értem, miért nem örül annak, hogy elküldhet veled együtt Amerikába, és kaphat még egy kis haladékot.

– De ha ilyen apáink vannak, férjhez fogunk menni valaha?

Jacqueline felnevetett.

– Tudom, mire gondolsz. Regina kuzinunkat a négy idősebb Malory fivér nevelte fel, miután a húguk, Melissa meghalt, és úgy vélték, hogy egyetlen férfi sem elég jó az unokahúgukhoz, ezért több szezonon át kellett férjet keresgélnie magának. Szegény Reggie! De emlékezz rá, hogy akkoriban a Malory fivéreknek még nem volt feleségük, akik most szintén beleszólhatnak a döntésekbe. Szerinted az anyáink nem állnának a pártunkra, ha felbukkanna az életünkben a szerelem? Várj egy percet! Lehet, hogy éppen erről van szó? Nem lehet, hogy igazából Roslynn néni tiltakozik az utazásod ellen, és Tony bácsi csak a békesség kedvéért ért egyet vele?

Judith bánatosan bólintott.

– Anya nagyon várja a londoni debütálásomat, sokkal jobban, mint én. Már ki is nézett nekem egy férfit, aki szerinte tökéletes párom lenne.

– És ki az?

– Lord Cullen, az egyik skót ismerőse fia – felelte Judith.

– Találkoztál már vele?

– Gyerekkorunk óta nem találkoztunk, de Roslynn néni többször is látta. Állandóan azt hajtogatja, hogy gazdag, jóképű, és minden szempontból remek parti.

– Gondolom, Skóciában lakik.

– Igen, persze.

– Akkor szó sem lehet róla! Mit gondol az anyád, hogy egy olyan férfival akar összeboronálni, aki elvisz téged tőlünk?

Judith felnevetett.

– Valószínűleg azt, hogy majd vesz nekünk egy házat Londonban, hogy ott éljünk.

Jack felhorkantott.

– Nem szabad ekkora kockázatot vállalnunk, főleg egy skóttal. Mindenki tudja, hogy a skótok milyen makacsok. Várj csak! Miatta nem hajlandó elengedni?

– Nagyon aggódik, hogy valaki elhalássza előlem, ha nem vagyok itt a szezon kezdetén. Úgyhogy nem lepne meg, ha ez lenne az igazi ok, amiért hallani sem akar arról, hogy egy amerikai út miatt elhalasszam a debütálásomat.

Jacqueline megcsóválta a fejét.

– Ne keseredj el, Judy. Még nem kezdtünk el közös erővel szövetkezni az utunk mellett, és hidd el, hogy ketten sokkal erősebbek leszünk. Nemsokára együtt vitorlázunk majd Amerika felé. Én ebben egy percig sem kételkedem.

2. fejezet

Judith nyitott szemmel hevert az ágyban. Jacqueline azonnal elaludt, de Judith szemére nem jött álom. Eszébe jutott, hogy legközelebb talán már asszonyként fogja meglátogatni a hampshire-i kuzinjait. Persze nem Ian Cullen feleségeként, mert biztosan egy olyan férfi lesz a férje, akinek nem tud ellenállni. Jacqueline-nel nem akartak azonnal szerelmesek lenni, legalábbis nem abban az évben, de Judith már látta, mi történt az idősebb Malory kuzinjaival. A szerelem sokszor áthúzza az ember számításait, hiába próbálja megtervezni a jövőjét. És ha már férjhez ment, valószínűleg megfeledkezik a kísértetéről.

Ez a gondolat elszomorította. Nem akart elfelejteni egy olyan izgalmas találkozást, és elkedvtelenítette, hogy soha többé nem láthatja a kísértetét. Ekkor eszébe jutott, hogy a szellem talán felfedné magát előtte, ha egyedül lépne be a házába, és ettől a gondolattól végképp kiment az álom a szeméből.

Végül engedett a kísértésnek, felvett egy kapucnis köpenyt, belebújt a papucsába, lement a földszintre, magához vett egy lámpást, és végigfutott a hátsó kert ápolt gyepén. De amikor a sötét, omladozó házhoz ért, és megpróbált bejutni, zárva találta a bejárati ajtót. Nem beragadt, hanem be volt zárva. Derek záratta be? De miért, amikor több ablakon is hiányzik az üveg, és bárki könnyen bejuthat rajtuk?

Judith odament az egyik ablakhoz, leeresztette a lámpást a belső oldalon, és bemászott a házba. Kívülről nem látott világosságot, mégis egyenesen ahhoz a helyiséghez sietett, ahol annak idején a szellemmel találkozott. A padlódeszkák nyikorogtak a lába alatt. Ha a fiatal férfi itt van, bizonyára meghallja a lépteit, és megint el fog tűnni.

Arra gondolt, hogy elkiáltja magát, és megszólítja. De mit mondhat neki? Ne rejtőzz el, mert tudom, hogy itt vagy? Fedd fel magad?

Milyen nevetséges azt képzelni, hogy egy kísértet engedelmeskedni fog a parancsának. Előző alkalommal sikerült meglepnie, de most már nincs rá esélye. Mégis elhatározta, hogy ellenőrzi azt a helyiséget, mielőtt feladja, és visszafekszik az ágyába.

Kinyitotta az ajtót, ami most nem nyikorgott. Valaki megolajozta? Judith magasra tartotta a lámpást, és megvilágította a szobát. Most másképp nézett ki. Sokat változott. A pókhálóknak nyoma veszett, a régi szófa már nem volt poros, a sarokban pedig egy hordozható ágy állt, rajta egy párna meg egy gyűrött takaró. A kísérteten kívül valaki más is lakik itt? Egy igazi birtokháborító? Még az ablakokat is takarók fedték, úgyhogy a lámpása fényét nem láthatták meg kívülről. Talán ezért nem látták már olyan régen a kísértetet. Valószínűleg feldühítette, hogy valami csavargó befészkelte magát a házába, és nem tudja elriasztani.

De a csavargó most nem volt itt. És lehet, hogy a kísértet mégsem távozott. Judith szívesen közölte volna a szellem barátjával, hogy segíthet megoldani a betolakodóval kapcsolatos problémáját. Ám ekkor egy láthatatlan kéz befogta a száját, és egy erős kar a dereka köré fonódott. Judith annyira meglepődött, hogy elejtette a lámpást, ami nem törött el, de végiggurult a padlón, és kialudt. Jaj, ne! Judith teljes sötétségben maradt, és egy nagyon is valóságos férfi karjában volt.

Majdnem elájult ijedtében, amikor a férfi a fülébe súgta: – Rossz helyet választottál a légyotthoz, kislány. A szerelmed is a házban van? Hozzá beszéltél? Csak rázd meg a fejed, vagy bólints.

Judith mindkettőt megtette.

A férfi ingerült hangot adott.

– Ha elengedem a szádat, hogy válaszolj, nehogy sikítani merészelj. Ha megmukkansz, betömöm a szádat, összekötözlek, és hagyom, hogy elevenen elrohadj a pincében. Megértetted?

Judith-t nem ijesztette meg, hogy felpeckelik a száját és megkötözik, mert a férfi olyasmit is művelhetett volna vele, amit még borzalmasabbnak tartott volna. Jack úgyis megtalálja reggel, mert rögtön sejti, hogy hová tűnhetett. Ezért bólintott. A férfi elengedte a száját, de továbbra is szorosan fogta, hogy ne futhasson el. Még mindig sikolthatok, gondolta Judith.

– Tehát, mikor érkezik a szerelmi légyott másik szereplője?

– Nem találkozom senkivel! – tiltakozott Judith, de rögtön meg is bánta a hevességét. Miért nem mondta azt, hogy a szerelme bármelyik percben betoppanhat? Ha ezt meghallaná, a férfi biztosan távozna. Vagy nem?

– Akkor mit keresel itt, és hogyan jutottál be? Bezártam azt az átkozott ajtót.

– Te voltál? Mi értelme, amikor több ablak is nyitva van?

– Mert a bezárt ajtó jelent valamit. Egyértelműen azt üzeni, hogy nem látnak szívesen.

– Téged sem! – vágta rá Judith. – Nem tudod, hogy ez egy kísértet járta hely?

– Valóban? Csak átutazóban vagyok. Ha vannak is itt kísértetek, még nem jelentek meg nekem.

– Átutazóban vagy, mégis van egy ágyad a szobában? – horkantott fel Judith. – Hazudsz. És egy pillanattal ezelőtt még nem voltál itt. A falból jöttél elő? Van egy titkos helyiség, ami ide nyílik?

A férfi felnevetett, de a vidámsága erőltetettnek tűnt. Judith-nak az az érzése támadt, hogy ráhibázott. Miért nem gondoltak erre Jackkel korábban? Hiszen a hercegi kastélyban is voltak rejtett szobák és titkos átjárók.

A férfi most Judith vállára helyezte az állát.

– Élénk a fantáziád, kislány. Mi lenne, ha inkább a kérdésemre válaszolnál? Mit keresel itt az éjszaka közepén, ha nem a szeretőddel akarsz találkozni?

– Eljöttem, hogy meglátogassam az itt lakó kísértetet.

– Már megint ez az ostobaság? – bosszankodott a férfi. – Nincs itt semmiféle kísértet.

Milyen kedves lenne a kísértetétől, ha most felbukkanna, és megcáfolná a férfi szavait… Elvonná a figyelmét, ő pedig elmenekülhetne, és idehívhatná Dereket, hogy penderítse ki a hívatlan vendéget. De aztán rájött, hogy a helyiség túlságosan sötét, és észre sem venné a szellemet, ha esetleg mégis megjelenne. Judith-t nagyon bosszantotta, hogy a birtokháborító miatt nincs esélye még egyszer utoljára látni a fiatal férfi kísértetét, és már nem akart mást, csak visszafeküdni az ágyába. Megpróbált kiszabadulni az erős karok szorításából, de a férfi annál erősebben fogta.

– Ne ficánkolj, különben azt hiszem, hogy valami másra vágysz. Így van, kedvesem? Örömmel megadnám neked. – Judith azonnal megdermedt, és még levegőt sem mert venni. – Hát ez kiábrándító – mondta a férfi, és tényleg csalódottnak tűnt a hangja. – Jó az illatod. Kellemes az érintésed. Reméltem, hogy megismerhetem az ízedet is.

Judith egész teste megfeszült.

– Csúf vagyok, tele kelésekkel és bibircsókokkal.

A férfi felnevetett.

– Na, azt nem hiszem.

– Gyújtsd meg a lámpást, és láthatod.

– Nem. A sötétség tökéletesen megfelel nekünk. Nem bánom a keléseket meg a bibircsókokat, és szívesen felébresztem benned a vágyat. Azt hiszem, könnyen megnyerem ezt a játszmát.

A figyelmeztetés ellenére Judith-t váratlanul érte, hogy a férfi egy szempillantás alatt maga felé fordította, és megcsókolta, mielőtt bármit tehetett volna ellene. Konyakszagú volt a lehelete, de Judith nem émelygett tőle. Nem is lett volna olyan rossz ez az első csók, ha átadja magát, és elmerül benne. De Judith nem ezt akarta. Vakon csapdosni kezdett a sötétben, és szerencséje volt. Sikerült arcon ütnie a férfit, mire az azonnal elengedte.

A csavargó felnevetett.

– Mi a baj? Csak egy lopott csók volt. Nem kell mindjárt gorombáskodni.

– Most elmegyek, és te is szedd a sátorfádat, ha jót akarsz magadnak.

A férfi felsóhajtott.

– Azt akartam. De hadd kísérjelek ki, nehogy bajod essen. Nem venném a lelkemre, ha beszakadna alattad egy padlódeszka, és kitörnéd a nyakad.

– Nem! Várj! – kiáltott fel Judith, amikor a férfi a karjába kapta. – Jobban ismerem ezt a házat, mint te!

– Azt kétlem – morogta a férfi, és kivitte Judith-t a szobából, majd az egyik ablakon át kilökte a szabadba. – Ne mondd el senkinek, hogy láttál, és reggelre eltűnök innen.

– Nem is láttalak. Arról gondoskodtál.

Igazat mondott, mert még mindig nem látta a férfit. A verandát egy kicsit megvilágította a hold fénye, de a betolakodó ellépett az ablaktól, mihelyt elengedte, és eltűnt a ház sötétjében. Judith nem várta meg a válaszát, ha egyáltalán hallotta a megjegyzését. Futásnak eredt, és nemsokára már a hercegi kastélyban volt, ahol azonnal felsietett a szobájába.

Legszívesebben felébresztette volna Jacqueline-t, hogy beszámoljon neki a rosszul sikerült kalandjáról, de aztán úgy döntött, hogy várhat reggelig. Még mindig nem értette, hogy egy szegény csavargó hogyan vehet magának francia konyakot. Olyan magas vámmal sújtották, hogy csak a leggazdagabbaknak telt rá. Ezért is volt a csempészek kedvenc rakománya…

3. fejezet

– Miért nézel úgy rám, mintha valami rossz fát tettem volna a tűzre? – méltatlankodott Boyd Anderson, amikor belépett az étkezőhelyiségbe, hogy csatlakozzon a húgához, Georginához, aki ebédelni készült.

Könnyed hangon beszélt, és barátságosan mosolygott Georginára, de elkomolyodott, amikor meglátta húga komor arckifejezését. A két testvér az anyjuk barna szemét örökölte, de Boyd barna haja néhány árnyalattal világosabb volt húgáénál. A hölgy vendégek fogadásához öltözött, és egy csinos korallszínű ruhát viselt, de a haját leengedve viselte, mert ez volt a szokása, ha csak a családtagjai látogatására számított.

Boyd volt Georgina legfiatalabb bátyja, és egyetlen testvére, aki állandóan Londonban élt. Boyd maga döntött így, méghozzá helyesen, mert ő volt a harmadik Anderson fiú, aki a Malory családba házasodott. A felesége, Katey volt Anthony Malory törvénytelen lánya, akinek a létezéséről Anthony csak akkor szerzett tudomást, amikor Boyd Anderson udvarolni kezdett neki. A népes Malory rokonság nagyon megörült Katey-nek, és nem vették volna jó néven, ha Boyd elhajózik vele Amerikába, annak ellenére, hogy a lány ott nevelkedett.

Georgina megpróbálta egy mosollyal megnyugtatni a bátyját, de nem járt sikerrel.

– Ülj le – mondta, és a szemben lévő székre mutatott. – Megkértem a szakácsot, hogy a kedvenc ételedet készítse el. Nem volt könnyű fehér kagylót találni.

– Megvesztegetés? Nem kell válaszolnod. Jacqueline útjáról van szó, igaz? Mi a baj? Történt valami a fiúkkal?

– Nem. Jól érzik magukat az iskolában, és egyáltalán nem érdekli őket a húguk debütálása.

– Azt hittem, te is támogatod az ötletet.

– Igen. Tudom, hogy a legjobbat akarjátok Jacknek. És ez a fontos utazás éveken át megőrizte a békét a családomban, még akkor is, ha ránk erőszakoltátok.

Boyd kényelmetlenül feszengett.

– Muszáj ilyen erősen fogalmaznod?

– Azért fogalmazok így, mert ez az igazság.

A férfi felsóhajtott.

– Tudom, hogy kicsit… meggyőzőek voltunk, amikor ragaszkodtunk ahhoz, hogy Jack Amerikában debütáljon…

– Az nem kifejezés, mennyire – vetette közbe Georgina.

– …és tudom, hogy mostanában sokkal gyakrabban tartózkodunk Angliában, mint Connecticutban. De van még egy fontos indok, amiért Jacknek Amerikába kell utaznia. – Boyd elhallgatott, és az ajtó felé sandított. – Remélem, a férjed nincs itthon. Nem szeretném, ha besétálna, és meghallaná, miről beszélünk.

–James a kikötőbe ment, hogy ellenőrizze a hajó rakodását. De nem lennék meglepve, ha először elvinné magával Tonyt a Knighton bokszklubba.

– Kár, hogy nem értesítettek erről. Szeretem nézni az ott folyó ádáz küzdelmeket.

– Ma biztosan nem élveznéd a műsort. James elég bosszús, úgyhogy kegyetlen lesz a ringben.

– Annál jobb! Várj csak. – Boyd gyanakvó pillantást vetett a húgára. – Ő miért bosszús? Azért, mert te haragszol… valakire?

– Nem haragszom senkire, csak aggódom. Jack viszont teljesen ki van kelve magából.

– Az út miatt?

– Közvetett módon, igen.

– De azt hittem, ő is menni akar.

– Igen, úgy volt, de akkor még azt hitte, hogy Judy is vele megy. Aztán megtudta, hogy egyedül fog utazni. És Jack most nem hajlandó nélküle elindulni.

Boyd felnevetett.

– Hát, ez nem lep meg. Ők elválaszthatatlanok egymástól, ezt mindenki tudja. És Judy miért nem mehet?

– Az anyja nem engedi. Roslynn már hónapok óta készül a londoni szezonra, és sokkal nagyobb izgalommal várja a nagy eseményt, mint a lányaink. Már most tudja, hogy kik rendezik a legfontosabb bálokat és estélyeket, és mindegyikre meghívási ígéretet kapott. Ismeri a legkapósabb férjjelölteket, beleértve azt a skót fiút is, akivel szeretné összeboronálni Judyt, mert az egyik jó barátnője fia. Semmit sem akar a véletlenre bízni, és attól tart, hogy Judy lekéshet egy jelentőségteljes eseményről, ha elhajózik velünk Amerikába.

Boyd megcsóválta a fejét.

– De visszaérnek, mire Londonban elkezdődik a szezon, legfeljebb néhány hetet késnek. Utána még mindig a rendelkezésükre áll az egész nyár. Hiszen éppen ezért utazunk most, tavasszal.

– Judy anyja pontosan azért makacsolta meg magát, mert nem akarja, hogy lekéssék a szezon kezdetét. És Roslynn nagyon konok tud lenni. Tulajdonképpen megértem az aggodalmait, mert valóban a szezon legelején lobbannak fel az első szikrák, ilyenkor találnak egymásra a párok, és veszi kezdetét az udvarlás. Már az is nagy hátrányt jelenthet, ha valaki akár csak egy héttel később érkezik, mire az összes legjobb partit lefoglalták. Persze Roslynnt leginkább az a skót érdekli. Nem akarja, hogy egy másik lány lecsapjon Lord Cullenre, ezért ragaszkodik ahhoz, hogy Judy itt legyen a szezonnyitón.

– Tényleg azt hiszed, hogy a szezon két legcsinosabb elsőbálozójának ilyen gondjai támadhatnak?

– Jacknek nem fog számítani. Ha valaki megtetszik neki, kiveti rá a hálóját, és megszerzi magának, akár Angliában van, akár a tengerentúlon.

– Az ég áldjon meg, George! A lányodról beszélsz, nem egy Malory-féle korhelyről.

Az asszony felvonta a szemöldökét. Ezt a szokást a férjétől tanulta el, nem sokkal az esküvőjük után.

– Csodálkozol, hogy az apjára ütött?

– Úgy tűnik, túlságosan is – morogta Boyd, majd hozzátette: – Ezt még csírájában el kéne fojtani.

Georgina felnevetett.

– Egy ilyen erős hajlamot nem lehet elfojtani. De ez most mellékes. Jackkel ellentétben, aki általában először cselekszik, aztán gondolkodik, Judith túlságosan kedves és simulékony, és nem akar senkinek sem kellemetlenséget okozni. Roslynn ismeri a lányát, és tudja, hogy könnyű a lelkére hatni. És persze Roslynn komolyan aggódik, hogy milyen következményekkel járhat, ha Judy lekési a szezon első bálját Londonban. Attól tartok, ha nem tudjuk meggyőzni Roslynnt, nem fogunk hajóra kelni. Jack kerek perec kijelentette, hogy a barátnője nélkül egyetlen szezonban sem hajlandó részt venni.

– A pokolba, Georgie! Három nap van az indulásig. Már túl késő lefújni az utat. Katey annyira várta ezt az utazást!

– Szerinted én élvezem a helyzetet? Már mindent becsomagoltunk. A Maiden George-ot kihozták a dokkból, és felvették a teljes személyzetet. A hajó most a Temzén horgonyzik, indulásra készen. Hónapok óta próbáljuk jobb belátásra bírni Roslynnt, de még most, az utolsó napokban is konokul ellenáll.

– De a testvéreink már úton vannak Bridgeport felé. És Amy is nemsokára ott lesz, hogy segítsen a báli szezonra való felkészülésben. Múlt héten elhajózott Warrennel. Azt fogják hinni, hogy valami borzalmas dolog történt, ha nem bukkanunk fel a megbeszélt időben!

– James mindenképpen elmegy, és elmagyarázza nekik a helyzetet, ha úgy alakul. Nem fognak aggódni. Sajnálom, Boyd. Tudom, hogy mindnyájan nagyon vártátok ezt az eseményt. Nem akarom, hogy haragudjatok, ha James nem tartja meg az ígéretét. Nem az ő hibája.

Boyd szigorú pillantást vetett a húgára.

– Mióta irányítja Jack a családot? Én magam vonszolom fel a hajóra, ha Jamesszel nem tudtok a sarkatokra állni.

– Nem érted a lényeget, Boyd. Mi értelme ennek az útnak, ha a lányom egész idő alatt lógatja az orrát? Egyikünk sem számított arra, hogy Roslynn ennyire hajthatatlan lesz. Mindnyájan megpróbáltunk már beszélni a fejével, de köti az ebet a karóhoz. Tudod, milyenek a skótok. Már többször előfordult, hogy majdnem dührohamot kapott, amikor győzködni próbáltuk.

– Akkor ne számíts arra, hogy Jack valaha férjhez megy – jelentette ki Boyd.

Georgina talpra ugrott.

– Mit mondtál? Ezt azonnal vond vissza, Boyd Anderson!

A férfi is felállt, és haragos arccal állta a húga pillantását.

– Nem vonom vissza. Mondtam már, hogy van még egy ok, amiért Jacknek mindenképpen Amerikában kell debütálnia. Nagyobb rá az esélye, hogy megtalálja a szerelmet, ha a jelöltek nem ismerik az apját, és nem is hallottak róla. Az itteni fiatalemberek a közelébe sem mernek majd kerülni, James Malory félelmetes híre miatt.

Georgina visszaült a székre, de még mindig fel volt háborodva.

– Jack nem fél ettől, és mi sem aggódunk.

– Akkor becsapjátok magatokat, mert nem ismeritek az emberi természetet. Nem létezik olyan férfi, aki megkockáztatná, hogy James Malory legyen az apósa. Nem is kell személyesen ismernie, elég, ha hallott róla. Ha James meg nem öli, mielőtt az oltárhoz vezetheti a lányát.

Georgina arca vörös lett a haragtól.

– Most már én is egyetértek Jackkel. Én sem megyek! Nem tudnám elviselni, hogy több héten át össze legyek zárva a hajón egy ilyen lehetetlen alakkal, mint te.

Boyd is elveszítette a türelmét, és elindult az ajtó felé.

– Nem hagyom, hogy az unokahúgom eldobjon magától egy ilyen remek lehetőséget, mert ti nem tudtok a sarkatokra állni! – vetette oda kifelé menet.

– Hogy merészelsz sértegetni? – kiáltott fel Georgina, és egy tányért hajított a bátyja után.

A tányér nem találta el a férfit, hanem csörömpölve összetört a hall padlóján. A bejárati ajtó kinyílt, mielőtt Boyd odaérhetett volna, és Jacqueline csodálkozva nézte a cserepeket.

– Már megint tányérokkal hajigál?

Boyd csak felhorkant, és megfogta Jack karját, hogy a hátsó ajtón át kivezesse a házból.

– Sosem tudott jól célozni – morogta bosszúsan, majd szigorú arccal hozzátette: – Van fogalmad arról, mennyi bajt okozol?

Jack pimaszul elmosolyodott, és egyáltalán nem tűnt bűnbánónak.

– Ez is a tervem része.

– Azt tervezed, hogy az őrületbe kergetsz minket?

– El akarom érni, hogy Judy velünk jöjjön Amerikába.

– Nekem jobb ötletem van. Gyere, keressünk meg egy bizonyos skótot, és okozzunk neki egy kis balesetet.

– Tényleg?

– Most tényleg ehhez lenne kedvem, de először megpróbálhatjuk meggyőzni.

– Meggyőzni egy skótot? – Jack nevetésben tört ki.

Boyd megcsóválta a fejét.

– Csak mondd azt, hogy a városban van. Nem akarok halálra hajszolni egy lovat, hogy három nap alatt eljussak Skóciába meg vissza.

– Ami azt illeti, most éppen üzleti úton van Londonban. Néhány napja érkezett, és mindennap meg akarja látogatni Judyt. Sok erőfeszítésembe telt, hogy Judy sose legyen otthon, amikor benéz hozzá. Azt reméltem, hogy egy idő után megérti a célzást, és felhagy a próbálkozással. De Ros néni rájött, miben mesterkedem, miután Judy összeszedte minden bátorságát, és kijelentette, hogy nem vesz részt egyik szezonban sem, ha nem teheti meg az óceán mindkét partján.

– És elérte a célját?

– Nem, még nem. De végül sikerülni fog. Egyelőre Ros néni úgy véli, hogy Judy majd észhez tér, ha a hajónk elhagyta a kikötőt. Azt mondta, rossz hatással vagyok a lányára – tette hozzá Jack vigyorogva, és látszott rajta, hogy büszke erre a címre.

– Tehát Judy még nem találkozott Lord Cullennel? Nem is tudja, hogy tetszene-e neki?

– Utoljára gyerekkorukban látta Cullent. Ő azonban már többször látta Judyt, és teljesen el van bűvölve tőle. De Judy nem akarja elsietni a találkozást, és szerinte ráér később megtudni, hogy milyen az a férfi. Most a parkban kell találkozniuk. Roslynn azt tervezi, hogy magával viszi Judyt, de ő betegnek fogja tettetni magát.

– Akkor találkozzunk vele mi Judy helyett. Kihasználhatjuk a barátnőd iránt érzett vonzalmát, és meggyőzhetjük, hogy Judy kedvébe jár, ha azt állítja, hogy balesete volt, és a szezon első heteiben nem tud megjelenni egyetlen eseményen sem. Ha sikerül ezt elhitetnie Roslynnnal, akkor talán az a konok nő is belátja, hogy már nincs miért elleneznie Judy tengerentúli útját, és nekem nem kell összetörnöm a skót ficsúr csontjait.

Jacqueline elvigyorodott.

– Tudod, hogy most pont úgy beszélsz, mint az apám?

– Vigyázz a szádra, Jack!

4. fejezet

– Kitaláltál már valamit? Csak két napunk van az indulásig, és a feleséged konoksága miatt már se Jack, se George nem akar velünk jönni – mordult James Anthonyra, majd akkora ütést mért az állára, hogy az öccse tett egy lépést hátrafelé.

Mint mindig, most is hamar elterjedt a híre, hogy a két Malory fivér együtt ment be a Knighton Hallba. A ring körül lévő ülések máris tele voltak, mintha ez a mérkőzés is a hivatalos program része lenne. Az ajtóban is nagy tömeg tolongott, hogy bejusson az épületbe. Knighton feltartotta a kezét, hogy megállítsa a befelé tóduló kíváncsiskodókat. Anthony, a fiatalabb fivér, egész életében ide járt edzeni, de a küzdelmei nem voltak túl izgalmasak, mert sosem veszített. Csak akkor lett kiszámíthatatlan a végeredmény, ha a bátyjával, Jamesszel lépett a ringbe. Most sem tudhatta senki, melyik fivér kerül ki győztesen az összecsapásból, és ezért a jelenlévők aznap is számtalan fogadást kötöttek.

Anthony összehúzta szénfekete szemöldökét.

– Nem találtam ki semmit. De ne rajtam akard levezetni a mérgedet.

– Ki máson kéne? – kérdezte gúnyosan James, és egy újabb jobbhoroggal célozta meg Anthony arcát. – És mikor, ha nem most?

– A pokolba, James! Nem az én hibám.

– Dehogynem, drága öcsém. Csak te tudsz a feleséged fejével beszélni. Kijöttél a gyakorlatból? Csak nem? Te jóságos ég!

Anthony válaszképpen belebokszolt James hasába, majd szinte ugyanazzal a lendülettel állon vágta. James Maloryt egyik ütés sem ingatta meg. Nem csoda, hogy mindenki egy kőfalhoz hasonlította. De James következő ütésétől Anthony a földre került, és úgy döntött, hogy feladja a mérkőzést. A pokolba! James legyőzhetetlen, ha ennyire fel van háborodva. De mielőtt Anthony megszólalhatott volna, észrevette a kocsisát, aki felkapaszkodott a ring oldalán, és egy levéllel integetett neki. James is meglátta a férfit, ezért hátralépett.

Anthony felkelt, elvette a levelet a kocsistól, és olvasni kezdte, miközben visszament Jameshez a ring közepére. Aztán felhorkantott.

– Judy azt javasolja, hogy kíméljem meg az arcom a zúzódásoktól, és menjek haza csomagolni. Úgy tűnik, Ros beadta a derekát.

James nevetni kezdett a jó hír hallatán, mire az öccse kihasználta a helyzetet, és egy jól irányzott csapással a padlóra küldte. De James bosszúsága már teljesen elpárolgott, ezért ülve maradt, és felvonta aranyszínű szemöldökét.

– Akkor ezt miért kaptam? – kérdezte méltatlankodva.

– Azért, mert biztos rajtam fog csattanni az ostor – mérgelődött Anthony, de azért kinyújtotta a karját, hogy felsegítse a bátyját. – Nem tudom, ki miatt gondolta meg magát, és hogyan sikerült jobb belátásra bírnia, de tudom, hogy a végén rám fog haragudni.

– Akkor legjobb, ha te is velünk jössz, a feleséged pedig otthon marad. Elég ideje lesz lecsillapodni, mire visszatérünk.

Mindketten tudták, hogy a tengeribetegsége miatt Roslynn nem hajózik. Ő és Anthony fiatalabb lánya, Jaime, nem bírták a tengert. Még ha Roslynn hajlandó is lenne elviselni a kényelmetlenségeket a lánya, Judy kedvéért, nem tenné ki Jaime-t még egyszer ilyen megpróbáltatásoknak. De egyedül sem hagyná őt két hónapig, mert annyi időre tervezték az utazást.

James észrevette, hogy a megjegyzése nem enyhítette az öccse aggodalmait.

– Ugyan már, öregfiú! Ne mondd nekem, hogy London egykori leghírhedtebb nőcsábásza nem tudja egy hölgy haragját másfajta szenvedéllyé változtatni – vigyorgott James, miközben előrehajolt, hogy megfogja az öccse kinyújtott kezét.

Anthony hirtelen visszahúzta a karját.

– Ellenkezik az elveimmel, hogy megüssek egy földön lévő embert, de a te kedvedért szívesen kivételt teszek.

James felnevetett, és talpra állt.

– Nem örülnék egy ilyen szívességnek. És ha morcos leszek, Judy még azt hiszi majd, hogy későn érkezett meg az üzenete.

Az Atlanti-óceán közepén a Nereus dagadó vitorlákkal haladt a connecticuti Bridgeport felé. Az Anderson testvérek családi vállalkozásának, a Skylark Hajózási Társaságnak sok hajóból állt a flottája, de ezenfelül mindegyiküknek volt saját vitorlása is. A Nereuson Warren, a második legidősebb Anderson fivér, és Amy Malory szerető férje volt a tulajdonos és a kapitány. A házaspár az év felében a tengert járta a három gyermekével, Erickel meg Glorianával és Stuarttal, akik ikrek voltak. Természetesen a gyerekek tanárai is velük tartottak. Az év másik felét a londoni házukban töltötték, hogy a gyerekek megismerjék népes családjukat.

Amy a fedélzeten élvezte a tavaszi napsütést, és nem zavarta az élénk szél. Ő volt az egyetlen nő az Anderson családban, aki a háta mögött tudhatott egy sikeres londoni szezont, ezért a fivérek őt kérték fel, hogy tervezze meg Jacqueline társasági életét arra a kéthetes időszakra, amíg Bridgeportban tartózkodik. Természetesen Drew Anderson felesége, Gabbyis volt elsőbálozó Londonban, de Drew jóvoltából az ő debütálása igencsak rövidre sikeredett, és botrányos kudarcba fulladt, ezért nem tudott sok tanácsot adni ebben az ügyben. Amy nemcsak a saját tapasztalataira támaszkodott, hanem összedugta a fejét a kuzinjával, Reginával, aki a Malory családban a társasági események szakértőjének számított.

Amynek elő kell készítenie az Anderson család bridgeporti házát a vendégek fogadására. Aztán ott van még a menük megtervezése, a meghívók szétküldése. Warren segíteni fog neki összeállítani a meghívottak névsorát, mert tudja, kit érdemes felvenni a listára. Amy az évek során már több tucatszor járt vele Bridgeportban, ahol a család sok barátjával és ismerősével találkozott, de nem emlékezhet mindenkire. Mégis mindennek tökéletesnek kell lennie, mire Jacqueline és a szülei megérkeznek.

A saját gyerekeit jobban izgatta ez az út, mint őt, mert már alig várták, hogy több társasági eseményen is részt vehessenek. Angliában csak akkor tartanák őket felnőttnek, ha már betöltötték a tizennyolcadik életévüket, de Amerikában nem érvényesek ezek a merev szabályok. Amyt teljesen lefoglalta a tervezgetés, és nem ért rá örülni a családi találkozónak. Egyre csak a tennivalók és a listák jártak a fejében.

Annyira el volt merülve a gondolataiban, hogy eleinte észre sem vette az érzést, csak akkor, amikor már nagyon erős volt. Kétrét görnyedt tőle, mintha valaki hasba vágta volna. Warren éppen hátulról közeledett feléje, és megriadt, amikor meglátta.

Gyengéden a felesége hátára tette a kezét.

– Mi fáj, kedvesem? – érdeklődött aggódó arccal.

– Nem fájdalom volt.

– Akkor mi?

– Valami rossz… Valami rossz fog történni.

Warren azonnal felnézett az égre, hátha egy közeledő vihar veszélyezteti a hajójukat, de nem látott egyetlen sötét felhőt sem.

– Mikor?

– Nem tudom.

– Tessék?

– Nem tudom!

A férfi felsóhajtott.

– Mivel gyakran vannak ilyen érzéseid, jó lenne, ha pontosabban tudnád őket értelmezni.

– Mindig ezt mondod, de nem tehetek róla, ha nem tudom. Vissza kell mennünk, Warren.

A férfi megcsóválta a fejét, segített a feleségének kiegyenesedni, majd maga felé fordította, hogy a karjába zárhassa.

– Nem gondolkodsz józanul. Elkerülnénk a fél családot, akik már elindultak, és erre tartanak. Még James és Georgie is útra kel Jackkel, mire visszaérnénk Londonba.

– Bárcsak lenne gyorsabb módja az utazásnak – morogta az asszony bosszúsan, és a férje széles mellkasára hajtotta a fejét.

A férfi felnevetett.

– Ez csak vágyálom marad, de örülhetsz, hogy már nem ágyúkkal vitorlázunk.

– Mégis beszereztél egy teljes rakományt, ami lelassít minket.

– Hát persze, hiszen ez a szakmám. És a rakomány ellenére is nagyon jól haladunk. Még egy hét, és Bridgeportban leszünk. Néhány nap eltérés azért lehetséges.

– Ha kitart a szél – jegyezte meg a nő.

– Természetesen. De tudod, mit? Akármit is jelez a megérzésed, csökkentheted a bajt, hogy ne legyen olyan rossz a hatása. Gyerünk, mondjál valamit, ami megnyugtatja a lelkedet, drágám. Tégy egy fogadást, mert tudod, hogy mindig nyersz.

Az asszony szerető pillantással nézett fel a férjére, és elmosolyodott.

– Fogadok, hogy semmi sem fog történni, amit a családom ne tudna kezelni.

– Biztos vagy abban, hogy ilyen… homályosan akarsz fogalmazni?

– Nem voltam homályos. Ez a család minden tagjára vonatkozik. Minden férjre, feleségre és gyerekre.

5. fejezet

A gyűjtőcella nem egy börtönben vagy tömlöcben volt, bár a fogva tartott férfiaknak ez kevés vigaszt jelentett. Egy föld alatti, ablakok nélküli helyiségben sínylődtek, és egyáltalán nem láttak volna fényt, ha az ajtón kívül nem ég egy kis lámpás, éjjel és nappal. Ezt a fényt azonban az őrnek szánták, és nem a raboknak.

A vámhivatalt a múlt század vége felé építették, amikor a korona egyre nagyobb erőkkel ellenőrizte a déli partszakaszokat, főleg Cornwall partjai mentén. A központ eleinte csak egy dokk és néhány barakk volt, félúton Dorset és Devon között. Az évek során, ahogy terjeszkedett, egy kisebb közösség alakult ki körülötte: üzletek, egy istálló és néhány kocsma. De az intézmény legfőbb célja most is a csempészek fogva tartása volt. A lefülelt csempészekkel nagyon szigorúan bántak, és az ausztráliai gyarmatokra küldték vagy felakasztották őket. Ezt néha egy hevenyészett bírósági tárgyalás során döntötték el, de az eljárás inkább csak üres formalitás volt.

Nathan Tremayne mindig bánta, hogy nem az elmúlt évszázadban született, amikor még nem szervezték meg a vámhatóságot. Akkoriban a csempészett holmit a falvak kikötőiben lehetett kipakolni, és mindenki segített a munkában. Még a helyi nagyurak is szemet hunytak a törvénytelen tevékenység felett, ha megkapták a részüket a konyakból vagy a teából, ezért könnyen el lehetett kerülni a magas vámot. A hosszú cornwalli partszakaszon ideális helyeket találhattak, és veszély nélkül behozhatták Angliába a rumot, a konyakot, a teát, sőt még a dohányt is. Még a törvénytisztelő állampolgárok is szemrebbenés nélkül megvették a csempészárut, és örültek, hogy olcsóbban jutnak hozzá. Kevés vámőr ellenőrizte a kikötőket meg a parti vizeket, ezért a csempészeknek nem kellett nagy kockázatot vállalniuk. De sajnos, mostanra megváltozott a helyzet.

A manapság még tevékenykedő csempészek lassan kifogynak a helyekből, ahol elrejthetik a rakományt. A vámosok még a sziklákba épített alagutakat is felfedezik és figyelik. A csempészek kénytelenek a szárazföld belsejében, a vámosok rajtaütéseitől távolabb tárolni az áruikat, mielőtt szétosztják a rakományt. De az árut akkor is a partra kell hozni a hajóról, hogy szállítható legyen. Vagy sebtében visszapakolni a hajóra, ha egy csempész azt gyanítja, hogy egy kotnyeles nőszemély felfedezte a rejtekhelyét, és értesíti a hatóságokat. Nathant is ezért kapták el előző héten. A legénysége tagjainak sikerült kereket oldania, és megriadt patkányként szaladtak szét a szélrózsa minden irányába, de ő és a hajója nem menekülhetett.

Meg volt szervezve! A vámosok lesben álltak, és vártak rá. Erről csak akkor győződhetne meg, ha sikerülne elmenekülnie. De egy ilyen cellaépületből ez lehetetlennek tűnt. A kezét és a lábát összeláncolták, és egy másik lánccal a mögötte lévő falhoz erősítették. Alig tudott felállni, vagy megérinteni a mellette megláncolt embert. A cellában négyen voltak hasonló helyzetben. Nathan nem ismerte őket, és nem is volt kedve beszélgetni velük. Egy idős férfit nem kötöztek meg, neki az volt a feladata, hogy a többieknek odaadja a zabkásás tálat. Ha ébren volt. És nem gurult dühbe, amikor felébresztették. Nathan már kihagyott néhány étkezést az öregember mogorva természete miatt.

Aludt, amikor eljöttek érte, levették a láncról, és kivonszolták a cellából. Az a férfi, akit legutoljára kivittek, hangosan kiabálva hangoztatta az ártatlanságát, és nem jött vissza. Nathan nem szólt egy szót sem, csak izzott benne a harag. Voltak más választásai, másfajta munkái, más céljai is. Talán megmaradt volna a helyes úton, ha nem hal meg az apja, Jory. De aztán egyik dolog hozta a másikat, és az események láncolata ide vezetett, ahol felakasztják, vagy élethosszig tartó börtönbüntetésre ítélik.

A két őr úgy vonszolta, hogy esélye sem volt megállni a lábán, és önállóan járni. Túl lassú lett volna nekik a totyogása, mivel még mindig nem vették le a láncokat a bokájáról. A szemét sem tudta eltakarni a napfény elől, ami teljesen elvakította, amikor a felszínre értek.

Bevitték egy nagy irodába, és egy kemény támlájú székre lökték, egy íróasztal elé. Az elegáns szoba inkább egy szalonhoz hasonlított, és a drága bútorok az asztal mögött ülő férfi fontosságáról árulkodtak. Nathan úgy vélte, hogy körülbelül öt évvel lehet idősebb nála, tehát harminc körül járhat. Kifogástalan egyenruháján ragyogtak a gombok. A férfi kíváncsi pillantással emelte rá kék szemét. Arisztokratának tűnik, gondolta Nathan. A nemesi családok másodszülött fiúgyermekei gyakran valamilyen hivatalban töltöttek be magas pozíciót.

A férfi egy kézmozdulattal elküldte az őröket.

– Arnold Burdis vagyok, pontosabban Burdis parancsnok – szólalt meg nyugodt hangon.

Nathan meglepődött, hogy teljesen egyedül hagyták a tiszttel. Azt hitték, hogy legyengítette a zabkásás étrend, amin már egy hete tengődik egy berácsozott lyukban? A szoba valószínűleg a vámparancsnokság közepén helyezkedik el, és mindenütt nyüzsögnek a vámosok. Mégsem lenne nehéz legyőznie ezt a férfit.

Nathan azonnal észrevette az asztalon heverő régi párbajpisztolyt, ami bizonyára nem véletlenül volt ott. Néhány pillanatig a fegyvert nézte, és felmérte az esélyeit. Vajon sikerülne megelőznie a parancsnokot, és felkapnia az asztalról? Aztán rájött, hogy valószínűleg csak egy golyó van benne, és ez el is döntötte az ügyet. Neki legalább kettőre lenne szüksége. Egy a parancsnoknak, egy pedig a lábán lévő láncnak, hogy el tudjon menekülni. Hacsak nem akarja túszul ejteni a parancsnokot…

– Kérsz egy konyakot?

A férfi töltött magának, és két pohár volt előtte az asztalon.

– A saját üvegemből? – kérdezte Nathan.

Burdis szája szegletében halvány mosoly jelent meg.

– A szorult helyzeted ellenére is megőrizted a humorérzéked. Ez nem mindennapi tulajdonság.

A parancsnok mindenesetre töltött neki is, és átcsúsztatta a poharat az asztalon. Nathan a szájához emelte a poharat, mire a láncai megcsörrentek, mintha emlékeztetni akarnák a szorult helyzetére. De a gúny nem humor, gondolta. Csak egy kortyot ivott, hogy megnedvesítse az ajkát. A parancsnok csalódni fog, ha azt hiszi, hogy leitathatja, és beszédre bírhatja.

– Egy igazán nagy fogás vagy, Tremayne. De csak idő kérdése volt, hogy elkapjalak. Kezdtél hanyag lenni, vagy elbíztad magad?

– És mi van, ha kétségbeesett voltam?

– Tényleg? Akkor büszke lehetek, hogy fülön csíptelek?

– A kitartásért mindenképpen jár az elismerés. De én inkább egy nőszemélyt hibáztatok.

Burdis felnevetett.

– Minden férfi ezt teszi. Pedig elárulhatom, hogy az informátorom nem szoknyát viselt.

– Megtudhatom a nevét? – Nathan igyekezett nemtörődöm arcot vágni, de visszafojtott lélegzettel várta a választ. A parancsnok azonban nem véletlenül társalgott vele, és nem volt olyan óvatlan, hogy elárulja magát. Jó oka van, hogy ilyen barátságosan viselkedik, gondolta Nathan, és az az érzése támadt, hogy a tiszt játszadozik vele, mint macska az egérrel. Élvezi, hogy hatalma van fölötte? Nathan nem akarta megtudni, miért alakoskodik.

– Lesz egyáltalán tárgyalásom? – fakadt ki indulatosan.

A parancsnok meglötyögtette a konyakot a poharában, majd kíváncsian felnézett.

– Fel tudsz hozni valamit a védelmedre? – kérdezte.

– Majd kitalálok valamit.

A férfi megcsóválta a fejét.

– Túl könnyed vagy a helyzetedhez képest. Csodálatra méltó tulajdonság, de teljesen felesleges. Elfeledkezel arról, hogy a kezemben van az életed? Miért gúnyolódsz, amikor nem is tudod, hogy miért hívattalak ide?

Most incselkedik vele? Ez majdnem úgy hangzott, mintha mégsem akasztanák fel aznap. De Nathan megint gyanakodni kezdett. Ha ez nem a tárgyalása, és a parancsnok nem a bírója és a vádlója, akkor mi az ördög folyik itt? Mert az biztos, hogy tetten érték csempészés közben, és semmit sem tudott felhozni a védelmére, ezt mindketten tudták.

Nathan hátradőlt.

– Csupa fül vagyok.

– Azért vagyok sikeres a munkámban, mert igyekszem mindent megtudni a csempészekről, akikre vadászom. És te egy kicsit elütsz a többitől.

– Nincs bennem semmi különleges, Burdis parancsnok.

– Dehogynem. Tudom, hogy azelőtt más munkád is volt. Tisztességes munkád, méghozzá nem is egy. És mindegyikben jeleskedtél, ami elismerésre méltó egy ilyen fiatalember esetében. Nem tudtad eldönteni, mihez kezdjél az életeddel?

Nathan megvonta a vállát.

– Az apám meghalt, és rám hagyta a hajóját meg a legénységét. Ez meghatározta az utamat.

Burdis elmosolyodott.

– Tehát úgy véled, hogy a véredben van a csempészet? Én nem hiszem. Többet tudtam meg rólad, Tremayne, mint gondolnád. A rang kiváltságokat jelent, és könnyű hozzáférést a régi iratokhoz.

– Akkor valószínűleg többet tudsz nálam.

– Nem hiszem. Eléggé lecsúsztál az úgynevezett társadalmi ranglétrán, nem? A családodban minden nő rosszul ment férjhez, vagy csak a te anyád volt ilyen meggondolatlan?

A láncok megcsörrentek, amikor Nathan felállt, és előrehajolt.

– Meg akarsz halni? – kérdezte vicsorogva.

A parancsnok azonnal a pisztoly után nyúlt, és Nathan mellkasára szegezte a csövét.

– Ülj le, mielőtt hívom az őröket.

– Tényleg azt hiszed, hogy a golyó gyorsabb nálam, és nem tudom előtte kitörni a nyakad?

Burdis idegesen felnevetett.

– Valóban tagbaszakadt fickó vagy. De egy gróf van a felmenőid között, ezért a kérdésem teljesen jogos.

– Semmi közöd hozzá.

– Igaz. Nem akartalak megsérteni, csak érdekesnek tartottam a családfádat, még akkor is, ha régen volt… Fel tudod fogni, hogy te is ülhetnél egy ilyen székben, mint én? Nagyon elcsodálkoztam, amikor erre rájöttem. Miért nem használtad ki soha a származásod előnyeit?

– Mert én nem az vagyok. Túl sok kérdést teszel fel, pedig már elkaptál.

– Beismerem, hogy a kíváncsiság a gyengém. Most pedig ülj le, mielőtt meggondolom magam, és visszaküldelek a cellába.

Már megint játszadozik vele, és azzal kecsegteti, hogy a fogság nem jelenti az elkerülhetetlen véget? Nathan lehajtotta az előtte lévő konyakot, majd leült a