BUDAPESTI BESZÉLGETÉS

ROBERT CAPA

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Robert Capa: Conversation in Budapest (1949)

Photographs by Robert Capa are courtesy
The Robert and Cornell Capa Archive, International Center of Photography
© International Center of Photography / Magnum Photos.

Text by Robert Capa © International Center of Photography

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Fisli Éva, 2023

Fordította és a jegyzeteket írta: Fisli Éva

A fordítást az eredetivel egybevetette: Szlukovényi Katalin

Borítókép © Ernst Haas/Hulton Archive/Getty Images

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként,
a Pro Cultura Urbis Közalapítvány
anyagi támogatásával valósul meg.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Fisli Éva

Olvasószerkesztő Szlukovényi Katalin

Borítóterv Zatykó Fanny

A kötetet tervezte Németh Dániel

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-303-4

BUDAPESTI
BESZÉLGETÉS

A magyar főváros hiába hitte magát inkább nyugatinak, mint keletinek és Párizsnál is kifinomultabbnak, keleti stílusú népi demokráciára ébredt.

Írta ROBERT CAPA, a szerző fotóival[1]

A híd, amelyet Szent Erzsébetről neveztek el, Európa legszebb függőhídja volt.[2] A kényes ízlésű Budát kötötte össze a tarka és nyüzsgő Pesttel. Budai hídfője épp a diktátor, Horthy tengernagy udvara alatt helyezkedett el.

A pesti oldalon állt a Modern Kávéház,[3] ahol naponta összejöttek Budapest szabói, akik előbb üzleti ügyeikről panaszkodtak egymásnak, majd kártyajátékkal múlatták az időt. A pesti hídfőnél a nem-is-olyan-kék Dunából kiemelkedő lépcsősor szerelmespárok és hosszú hajú, ifjú forradalmárok kedvenc találkozóhelye volt. 1931-et írtunk. Molnár Ferenc a New York Kávéház teraszán üldögélt. Az Arizona mulató táncparkettjén egy elefántbébi produkálta magát.[4] A rendőrség nagy, szögletes épületében Horthy rendőrfőnöke, Heim Péter[5] Beethoven Sorsszimfóniáját fütyülte, miközben hosszú hajú fiatalembereket ütlegelt. Apám volt az egyik kártyázó szabó, én meg nagyon hosszú hajú, tizenhét éves fiatalember voltam.

Néhány híd alatti látogatás után aztán én is meghívást kaptam, hogy meghallgassam Beethoven darabjának füttyváltozatát, aztán elhagytam Budapestet.

Most, tizenhét évvel később, Molnár Ferenc a New York-i Plaza Hotelben, Horthy tengernagy egy kis osztrák penzióban[6] üldögélt, a Szent Erzsébetről elnevezett híd a Duna mélyén hevert, én pedig, sokkal rövidebb hajjal, éppen úton voltam, hogy meghallgassam az új zenét.

A repülőgépre, amelyen az „új világba” érkeztem, a magyar zászló színei fölé vörös csillagot festettek a gép farokrészén, de minden egyéb tekintetben ez is csak egy amerikai, bérelt Dakota volt.[7] A budapesti reptéren kis, rózsaszín szőnyeg és egy kifejezetten laza „vasfüggöny” fogadott. Két perc alatt átestem a formaságokon, és már várt rám a Sajtóiroda autója.

Buda pereméről indultunk a belváros felé.[8] Ez volt az 1944–45 telén zajló két hónapos ostrom fő hadszíntere, így rengeteg rom váltakozott sok új épülettel.

Rózsa bácsit,[9] a sofőrt kérdezgettem útközben az egyes épületekről, amelyek mellett elhaladtunk, ő meg anélkül, hogy odanézett volna, rendre azt felelte: „Nemrég építették újjá.” Mikor pedig erősködtem, hogy némelyik telek mégiscsak csupa rom, így válaszolt: „Persze. Azokat jövőre fogják újjáépíteni.” Régi párttag volt, nagyon büszke az új rendszer eredményeire, és őrülten szerelmes vadonatúj, csillogó Buickjába.

A Bristol Szállóhoz vitt, a híres dunai szállodasor egyetlen túlélőjéhez. A főportás nagyon alaposan megvizsgálta az útlevelemet. Aztán agyongyötört a kérdéseivel. Jártam-e valaha Hollywoodban? Ismerek-e ott befolyásos embereket? Mennyire van közöm a mozihoz? Arra a férfira emlékeztetett, aki arról faggatott Ellis Islanden, mikor először érkeztem Amerikába, hogy jártam-e valaha Moszkvában vagy dolgoztam-e orosz olajtársaságnak. Most viszont minden kérdésre kénytelen voltam igennel válaszolni. Nagyon kényelmetlenül éreztem magam. Emberem végül felszólított, hogy kövessem az irodájába. Ott kinyitott egy széfet, és kivett egy vastag, lezárt borítékot.

– Ezek a színdarabjaim – közölte. – Kérem, olvassa el őket. Jól mennének Hollywoodban. Semmi politika, csak szerelem.

Huszonöt százalék kedvezményt adott a szobám árából, figyelmembe ajánlotta egy étterem főpincérét, és fölírta egy éjszakai mulató címét is, ahol a burzsoá dekadencia utolsó maradványai szoktak gyülekezni.

Itt jobban főztek, mint Párizsban, és az Anna bár[10] megfelelő helynek tűnt, ahová a bennszülött hazatérhet.[11] A bár kicsi volt, de fényűző, a helyi Hildegarde[12] megfelelt az elvárásoknak, a pultos pedig minden várakozást felülmúlt. Így szólt ugyanis: – Esterházy grófnő vagyok, nem kell meghívnia, de nagyon szomjazom.[13] Felhajtottunk pár pohárral, addig-addig, mígnem egy feltűnően csinos fiatal nő felállt az asztalától, odajött a bárpulthoz, és megszólított:

– Mr. Truman, a magányos üldögélésnek itt nincs jövője. Jöjjön, csatlakozzon hozzánk!

EGY GRÓFNŐ a pultos az Anna bárban, a kevés megmaradt éjszakai mulatók egyikében

A VÁCI UTCAI SZALONBAN sikkes magyar divat látható, de ezt csak kevesen engedhetik meg maguknak

EGY GRÓFNŐ MESÉJE

Esterházy Sári hozzátette:

– Ez itt Fehérváry grófnő, maga pedig nincsen biztonságban.

Átültem hozzájuk. A társaság éjjel kettőig maradt. Pontban kettőkor beállított egy rendőr, és közölte Esterházy Sárival:

– Kezit csókolom, grófnő elvtársnő. Záróra van. 5 percen belül tessék bezárni, különben…

Érzelmes hangulatba kerültem, elhívtam hát Fehérváry grófnőt, hogy üldögéljen velem a Szent Erzsébetről elnevezett híd pilléreinek romjainál.

A keresztneve Anna volt, ő pedig huszonöt éves. Politikai kérdésekben nem vallott ádáz nézeteket; azt állította, a kommunistákban csak az zavarja, hogy unalmasak, és tönkreteszik az üzletét. Megkérdeztem, milyen üzletet.

– Ne hülyéskedjen, Truman. Fehérvárynak hívnak, és nagybirtokos családba születtem. Rengeteg gyönyörű lovunk volt. Így lett belőlem Magyarország legjobb női lovasa. Aztán jött a háború. Jöttek a németek, és elvitték a lovakat. Aztán jöttek az oroszok, és elvették a földet.

– Kár – feleltem udvariasan.

– De ez még csak a kezdet – folytatta. A háború után beütött az infláció, és akinek van egy kis sütnivalója, az ilyenkor sok pénzt tud csinálni. Így is tett. Erre mit csináltak a kommunisták? Befagyasztották az inflációt, és már megint elrontották az üzletét.

Gondoltam, hogy ezzel még nincs vége, hát megkérdeztem:

– Azután mi történt?

Angol és amerikai katonai missziók jöttek Budapestre, így Anna nyitott nekik egy bárt. Helyes fiúk voltak, nagyon tudtak inni, és égtek a vágytól, hogy saját grófnőjük legyen. Így hát minden este záróráig ittak, és mivel egyikük sem járt sikerrel, másnap reménykedve tértek vissza. De aztán a kommunisták aláírtak egy békeszerződést, az angolszászok kivonultak, és Anna üzletének megint lőttek.

Ezután egy angol üzletember titkárnője lett. Kilenctől hatig kellett gépelnie, és az angol üzletemberek – ahogy Anna fogalmazott – unalmas és fukar népség. Ebből mégiscsak megélt. Erre mit csináltak a kommunisták? Államosították az angol üzletember gyárát, és tönkretették az utolsó üzletét is.

A GRÓFNŐ VÁRAKOZIK

Ekkor Anna belátta, hogy egy angolul beszélő grófnő számára nincs jövő a népi demokráciában, ezért elhatározta, hogy elhagyja az országot. Gyalogszerrel akart átkelni a határon. Fölvette a régi lovaglóruháját, készen arra, hogy nekivág a világnak, vagy elfogják. Elfogták. A csendőrök egy fiatal komisszár elé vitték, aki ráförmedt.

– Ostoba nő! Nem kellesz itt senkinek. Miért nem kérsz útlevelet?

Annát két hétig tartották őrizetben, aztán az Anna bárban várt tovább az útlevelére. Mikor eljöttem Magyarországról, még mindig várakozott.

Reggelenként kilépni a Bristol Szállóból sokkal veszélyesebb volt, mint holmi harctéri fényképezgetés. A három környékbeli nagy szálloda helyén javában folyt a romeltakarítás, és szerteszét röpködtek a téglák. A portás felajánlotta, hogy az esernyője védelmében kikísér. Nemet mondtam, és futva menekültem.

A régi Ritz Szálló csonka tetején apró figurák verték csákánnyal a szálló kiégett téglafalait. Megpillantva a dolgozó emberek égen kirajzolódó sziluettjét, elővettem a kamerámat. A vezetőjük fölvitt a tetőre. Ahogy lenéztem a kiégett szállodasorra és a lerombolt hidakra, olyan volt Budapest, mint egy gyönyörű nő, akinek kiverték a fogait.

Öt, derékig meztelen férfi ütögette a téglákat. Beálltak a fényképezéshez, aztán odamásztak hozzám, aki biztos helyen vártam, hogy egy kicsit beszélgessünk. Még mindig katonanadrágot és bakancsot hordtak. Parasztfiúk voltak, akik megjárták a háborút, és a leszerelés után kerültek a városba. Elmondták, mennyire gyűlölték a harcot és a katonaságot, és egyáltalán nem bánják, hogy nyolc emelet magasságban, csúszós téglákon egyensúlyozva dolgoznak.

Több mint heti 200 forintot keresnek, ami nagyjából 18 amerikai dollár, és a menzán napi egy forintért ebédelnek. Az ambiciózusabbak esténként tanulnak abban a reményben, hogy építésvezető vagy akár mérnök is lehet majd belőlük. Minél alacsonyabban dolgozik valaki, annál alacsonyabb a fizetése is. Lenn, az utcán a lányok, akik a régi, de még használható téglákat szedik össze, nagyjából 130 forintot kapnak, és ez még mindig jobb fizetés, mint amire a magukfajta munkások a régi rendszerben számíthattak. Bár az új Magyarországon a grófnők üzletének bealkonyult, a kőművesek üzlete határozottan felvirágzott.

JEGYZETEK

[1] Ez a fényképes útibeszámoló az amerikai Holiday magazin 1949. novemberi számában jelent meg.

[2] Az 1898 és 1903 között épült pesti acélpilonos hidat az 1898 szeptemberében merénylet áldozatául esett Erzsébet magyar királynéról nevezték el, és a világ legnagyobb támaszközű lánchídjának számított 1926-ig. A visszavonuló németek robbantották fel 1945 januárjában.

[3] A Modern Kávéház a volt Eskü téren, a mai Március 15. tér és a Belgrád rakpart sarkán álló ház aljában működött.

[4] Az Arizona mulató – a Nagymező utca 20. szám alatt – az egyik legnépszerűbb lokál volt a fővárosban. Az 1938 (!) őszén bemutatott Színek szimfóniája című új revüjének egyik attrakciója egy másfél éves elefántbébi volt.

[5] Itt arról a Hain Péterről (1895–1946) lehet szó, aki 1918-tól a budapesti rendőrfőkapitányság bűnügyi, 1923-tól politikai osztályának detektívje volt, és a második világháború végéig tevékenyen részt vett a baloldaliak elleni nyomozásokban. A korabeli tudósításokban hol Heim, hol Hain néven fordul elő.

[6] A Horthy család 1948 decemberéig Bajorországban tartózkodott, később költözött a portugáliai Estorilba.

[7] Az angol eredetiben használt „lend-lease Dakota” kifejezés az USA-ban 1941-ben életbe lépett „lend-lease policy” nevű kölcsönbérleti programra utal, melynek értelmében az éppen zajló háborúban vele szövetséges országokat az USA étellel, üzemanyaggal és felszereléssel látta el. A Dakota szó a Douglas Aircraft Co. Transport Aircraft (DACOTA) repülőgépgyártó cég nevéből származik. A Capa által leírt repülőgép a lend-lease programban szintén érintett szovjetektől kerülhetett Magyarországra. A fotós egyébként a Honvéd-hetet záró parádén német sisakokban tisztelgő katonákat szállító járművekről is fontosnak tartja ezt megállapítani az Illustrated 1949. március 26-i számában közölt egyik képének aláírásában és a megmaradt press print verzóján.

[8] A budaörsi repülőtérről van szó.

[9] A cikkben szereplő nevek viselői nem könnyen azonosíthatók. Ám Kádár János belügyminiszternek történetesen volt Rózsa (Gyula) nevű sofőrje, akit főnöke letartóztatásakor, 1951. április 20-án ugyancsak őrizetbe vettek és internáltak.

[10] Az Anna bár az egykori Wurm-udvarban – ma Apáczai Csere János utca 15/A-B a főváros V. kerületében –, az akkor még létező Bristol szálló közelében működött.

[11] A szövegben Capa Thomas Hardy népszerű, The Return of the Native című regényére utalhat. Magyarul a kötet Hazatérés címen jelent meg.

[12] Hildegarde Loretta Sell amerikai énekesnő francia-angol keveréknyelven írt nagy slágerével lett világhírű az 1930-as években.

[13] Egy 1948. márciusi magyar újságcikk szerint a Bristol bár mixere és „előivója” báró Schell-Bauschlott Pálné – az 1917-ben született – gróf széki Teleki Katalin volt. A valaha jobb napokat látott grófnőt, aki 1946-ban a Life fotósának, John Philipsnek volt a magyar tolmácsa, Lee Miller le is fényképezte Budapesten. A Holidayben már név említése nélkül közölt 1948-as Capa-kép a brit Illustrated 1949. március 26-i számában is megjelent az alábbi képaláírással: „Teleki grófnő exkluzív bárt visz Budapesten. Ez az Anna bár, ahol a pultosok grófnők, fogyasztók, barátok.” Katalin családjával ekkor már Ausztriában élt, majd két év múlva az Egyesült Államokba települt, ahonnan később Münchenbe költözött. Még Budapesten született lánya Catherine (von) Schell néven lett ismert színésznő.

TARTALOMJEGYZÉK

Robert Capa: Budapesti beszélgetés

Képek

„Semmi politika, csak szerelem” – Budapest, 1948 – Utószó (Fisli Éva)

Ajánlott irodalom

Robert Capa élete évszámokban

Summary