Charlotte Wood

Hétvége

– részlet –

Fordította Morcsányi Júlia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Charlotte Wood: The Weekend,
Allen & Unwin, 2019

This project has been assisted by the Australian
Government through the Australia Council, its arts
funding and advisory body.

A fordítást az ausztrál kormány művészetfinanszírozó és tanácsadó testülete, az Australia Council támogatta.

Copyright © 2019 by Charlotte Wood
© TeMoana, 2022
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2022

Seannak

Az álmok és a vadállatok: kulcsok, melyeken keresztül rá kell leljünk saját természetünk titkaira.

Ralph Waldo Emerson

1. fejezet

Már nem először történt meg vele, hogy korán ébredt, és a sápadt fényben csendes, de sürgető vágyat érzett, hogy templomba menjen. Kognitív hanyatlás egészen biztosan. Homloklebeny-sérülés, vallás, halálfélelem, egy és ugyanaz mind. Jude-nak nem voltak illúziói.

Ez a sóvárgás – sóvárgás volt ez? Titokzatos volt, belülről hajtotta őt, mint valami fájdalom, ami felbukkan, aztán eltűnik; amikor rátört, ismerős volt, mégis erőteljes és megdöbbentő. Mint az ízületi gyulladás, ami fel-fellobbant a hüvelykujja tövénél. De a lényeg, hogy ennek az érzésnek semmi köze nem volt a karácsonyhoz vagy bármi máshoz az élete éber részéből. Valahogy az álomvilágból érkezett, az ő saját, álmodó énjétől.

Eleinte még zavarta, amikor megjelent, ám Jude most átadta magát az érzésnek. Feküdt a fehér ágyában december huszonharmadikának reggelén, és elképzelte egy katedrális hűvös, sötét belsejét, ahol egymaga lehetne, s valami láthatatlan, bársonyos erő üdvözölné őt. Elképzelte, ahogy térdel, fejét az előtte lévő padsor ősöreg fáján nyugtatja, és behunyja a szemét. Olyan békés volt minden képzeletének ebben a csöndes terében.

Zsugorodik a homloklebenye, egészen biztosan. Ebben a korban ez már elkerülhetetlen.

Elképzelte agyának puha, szürke félgömbjét, és a bárányagy jutott eszébe. Régebben szívesen evett agyat, egyike volt azoknak a fogásoknak, amiket gyakran rendelt Daniellel. De legutóbb – három gyönge, aprócska valami, sorba rendezve a négyszögletes tányéron – elfogta az undor. Mindegyik darab olyan kicsi volt, hogy elfért volna egy desszerteskanálon, és ebben az elegáns török étteremben nem cicomázták fel, nem rejtették morzsabundába vagy köret közé őket: csak három csupasz, buggyantott paca feküdt a salátaágyon. Megette, persze hogy megette; ez része volt saját, belső szabályrendszerének: az ember nem utasítja vissza, amivel megkínálják. Azt meg aztán pláne nem, amit maga választott. De az a valami az első harapásnál szétmállott a szájában, és túl zsíros volt, akár az épp csak megpuhult vaj; langyos volt, halványszürke, a színe és az íze molylepkékre vagy a halálra emlékeztetett. Abban a pillanatban a döbbenettől látni vélte a három bárányt, mindegyiket a saját értelmes, egyedi énjével, érzékeivel, örömeivel és bánataival együtt. Nem tudott többet legyűrni egy falatnál, és a maradékot Daniel ette meg. Ő legszívesebben azt mondta volna: – Nem akarok meghalni.

Persze semmi ilyesmit nem mondott. Inkább faggatni kezdte Danielt a regényről, amit olvasott. William Maxwel vagy William Trevor, Jude gyakran keverte őket. Daniel jó olvasó volt. Valódi olvasó. És kinevette azokat a férfiakat, akik nem olvastak regényeket, vagyis szinte minden férfi ismerősét. Olyasmitől félnek, ami bennük van, mondta. Félnek, hogy lelepleződnek, vagy nem értenek meg valamit, vagy éppen ellenkezőleg: a regények önmaguk megértéséhez vezetnék el őket, és ennek még a gondolatától is összeszarják maguk ijedtükben. Daniel felhorkant. Azt mondják, hogy nincs idejük rá, hát ez aztán a legnagyobb vicc az egészben.

Jude az álláig húzta takarót. A nap máris ragacsosnak ígérkezett; nyirkos testén hűvösnek érezte az ágyneműt.

Mi történne, ha egy reggel egyszerűen nem ébredne fel? Ha egyik éjjel meghalna az ágyában? Senki sem tudná. Napok telnének el. Daniel egy idő után telefonálna, és nem venné fel senki. És aztán? Ezt sosem beszélték meg: hogyan tovább, ha Jude meghal az ágyában?

Tavaly karácsonykor Sylvie itt volt, most pedig nincs, most ők mennek kipakolni a bittoesi házat. Vigyetek el, amit csak akartok, írta Gail Dublinból e-mailben. Legyen ez az egész egy ünnep, vakáció. Hogy lehetne ünnep vagy vakáció, hogy az ember kitakarítja a halott barátja házát… Dehát karácsony volt, Gailt meg nyomasztotta a bűntudat, hogy visszaröppent Írországba, és az egészet rájuk hagyta. Így hát: vigyetek el, amit csak akartok.

Nem volt semmi, amit Jude akart volna. A többiek nevében nem nyilatkozhatott.

Sylvie tizenegy hónapja a földben pihent.

A megemlékezést az étteremben tartották, amely a régi szép idők óta óta a felismerhetetlenségig megváltozott, a nevén kívül minden eltűnt. Az ételek mesések voltak, volt igazán jó pezsgő; igazán szép beszédek. Wendy ragyogóan beszélt, őszinte volt, költői. Gailt hangtalan, borzasztó zokogás rázta, mellette Colin, Sylvie szegény szomorú bátyja, aki képtelen volt rávenni magát, hogy megérintse, vigasztalja őt. Colin nyolcvanegy éves volt, pályakarbantartóként dolgozott a szülővárosuk golfklubjában, és még jóval azután is a városban maradt, hogy a család többi tagja elköltözött. Sose tudta túltenni magát azon, hogy a húga meleg.

Sylvie végül olyan döntést hozott, amire senki sem számított: régimódi temetése volt Mona Vale-ben, a szülei mellé került. Jude, Wendy és Adele Colinnal, Gaillel és régi ismerőseikkel, Andyvel meg Elektrával érkezett. Ott álltak mind a forró temetőben, egy együttérző pappal (egy pap! Sylvie-nek!), Jude felvett egy maroknyi földet, és a gödörbe dobta. Milyen fura, hogy ennyi év alatt még sose tett, sőt még csak nem is látott ilyet élőben, csak filmen. Kicsit ostobán érezte magát, ahogy ott guggolt a piszokban, és lakkozott körmével a száraz murvát túrta, de amikor felegyenesedett, és meglendítette a karját, hogy a föld Sylvie koporsójának tetejére záporozzon, egy lélegzetvétellel iszonyú bánat söpört keresztül rajta, és felfelé, kifelé igyekezett a testéből a kabócák fülsiketítő, ragyogó fehér zajába.

Sylvie halott volt, és nem érzett fájdalmat. Elbúcsúztak tőle. Nem volt min sajnálkozni már, de Sylvie még mindig ott volt, abban a dobozban, annak a rengeteg földnek a súlya alatt, hideg kis teste elrohadt.

Gail azt mondta, a végén békésnek látszott. De az nem béke volt, hanem az izomtónus, az élet hiánya. A haláltól fiatalabbnak látszik az ember, ez tény. Jude már hat vagy hét halott arcot is látott, és az élet távozása utáni pillanatban mindegyik kisimult, és jóval fiatalabb énjére hasonlított. Még akár kisbabákra is, egy-két esetben.

Mennyi idő alatt rohad el egy holttest? Sylvie sikítana egy ilyen kérdéstől. Annyira hátborzongató vagy, Jude.

A hálószobája plafonján lévő ventilátor csendben zakatolva forgott fölötte. Az élete olyan tiszta és csupasz, akár egy csont; csupasz, mint a ventilátor fehér lapátja, aminek teljesen biztos, rendületlen az útja az ellenállás nélküli levegőben. Ennek vigaszt kéne nyújtania. Vigaszt is nyújt. Az ő lakásának szobáit nem zsúfolta tele a múlt. Jude miatt senkinek nem kéne poros dobozokon meg lommal teli szekrényeken átküzdenie magát.

Feküdt az ágyában, és katedrálisokra gondolt. És állatokra is gondolt: patkányokra a padlódeszkák alatt, gipsz-Jézusok keresztezett bokája és vérző lába mögött nyüzsgő csótányokra. Sötét, rosszindulatú kis madarakra gondolt; a téglák és a gipsz, a plafonok és a tetőgerendák közti részekben haldokló lények halk, elfojtott hangjaira. Arra gondolt, hogy a szaruk kiszárad és megkeményedik, meg arra, hogy mi történhetett a bőrükkel, a szőrükkel, a szerveikkel, amelyek megszenteletlenül rohadnak a tetőüregekben.

Ő pedig nyilvánvaló hogy nem megy templomba, mivel se nem ostoba, se nem gyáva.

Helyette inkább elmegy a henteshez és a zöldségeshez, utána a háztartási boltba a maradék néhány takarítóholmiért, aztán nyugodt tempóban végigmegy az autópályán a partig, és délután megérkeznek majd a többiek is.

Ez nem vakáció lesz, a három nő figyelmeztette egymást, de a figyelmeztetés valójában Adele-nak szólt, aki a munka első jelére képes volt köddé válni. Semmi hasznát nem fogják venni, de kihagyni sem lehet.

Csak három nap az egész. Igazából kettő, tekintve, hogy a mai nap legnagyobb része a vásárlással, a vezetéssel és az érkezéssel fog telni. Aztán karácsony második napján a másik kettő elmegy, és megérkezik Daniel. Jude nézte a ventilátor könnyedén sikló lapátját. Épp ilyen lesz ő is; megfontoltan, nyugodtan siklik keresztül az órákon, míg Adele és Wendy haza nem indulnak. Nem fogja hagyni, hogy a szokásos dolgok felbosszantsák; ahhoz mindannyian túl öregek már.

Eszébe jutott, hogy egyikük lehet a következő, aki elmegy. Fura, hogy eddig nem is gondolt erre. Egy tiszta, fehér hullámmal ledobta magáról a takarót.

De zuhanyzás után, míg az ágyat vetette, apró szikrákkal máris éledezni kezdett benne a rosszallás Wendy iránt. Olyan volt, mint amikor az ember zsebre dugja a kezét, és kitapogatja a varrást az ujjaival; mindig rá lehet akadni néhány bosszantó kis morzsára, csak akarni kell. Mert például miért utasította vissza Wendy, hogy valamelyikük elvigye, miért ragaszkodott hozzá, hogy ő maga vezessen oda azzal a borzalmas csotrogányával? Jude erősen megrántotta a takarót, hogy távol tartsa a sértődést, ami azonnal jött volna, ha hagyja, hiszen Wendy nagy titokzatoskodva még megmagyarázni se volt hajlandó a döntését. Jude vendégszeretete nemcsak a régi éttermi napokban, hanem úgy általában is abszolút közismert volt. Mindenki mondta róla, ez mindig is így volt. Ő maga különösen óvta nagyvonalúságát, ahogy mindannyian idősödtek, és látta, hogy más nők milyen alaptalanul aggodalmaskodnak az anyagiakon, és válnak garasoskodóvá. A kávézókban apróért halásztak a pénztárcájukban, alkudoztak az adományboltban. Húsz cent visszajáróért már tartották a markukat. Visszataszító volt. Méltóságukon aluli.

De most, ahogy a lepedőt mértani pontossággal a matrac alá tűrve ágyazott – a porckitüremkedése majdnem megreccsent, de nagyon óvatosan kivédte –, elgondolkodott, hogy a bőkezűségét méltató bókok talán a maró gúny szurkálódásait rejtik. A sógornője egyszer azt motyogta: – Hát, annyira nem is nagyvonalú a dolog, ha folyton fel kell emlegetned. – Jude-ban pedig lángolt a néma harag. Csak lángolt és lángolt.

Ha bármit is elárult volna mindebből Danielnek, ha panaszkodott volna Wendyre meg az autójára, a férfi csak fejcsóválva rávágta volna, hogy túl sok ideje van töprengeni.

A lepedő másik sarkát is megrántotta.

Ha Sylvie még élne, Jude most felhívhatná, és megtudná, mi a gond Wendyvel; együtt bosszankodhatnának, aztán megegyeznének, hogy nem számít, és mire Wendy leparkolna a mocskos, ütött-kopott kocsijával a bittoesi kocsibejárón, Jude már lecsillapodott volna, nyugodt lenne és szívélyes, és egyáltalán nem neheztelne rá. Ezt most egyedül kell megoldania.

Erről például senki sem beszélt: hogy a halál milyen kicsinyessé tudja tenni az embert. Hogy a barátaival újra kell rendezniük a soraikat, tanácstalanul topogva a távozó után maradt ürességben, és hirtelen senki sem tudja, hogyan is viselkedjen a többiekkel.

Más baráti körökben a haláleset felhatalmazás volt arra, hogy a többieknek szép csendben elváljanak útjaik. Az első sokkok után, amik korán jöttek, az ember negyvenes-ötvenes éveiben, a balesetek, öngyilkosságok meg rémes betegségek, amik árvákat hagytak maguk után és alapjaikban rengették meg a városokat, mire eljutott a hetvenes éveibe, és a széthullás úgy istenigazából elkezdődött, már kialakult az a mindig kimondatlan bizonyosság, hogy a legutóbbi hír, egy újabb agyvérzés, hirtelen haláleset, daganat vagy Alzheimer-diagnózis biztosan nem az utolsó. Bizonyos fokú távolságtartás elfogadható volt. Az észszerűség határain belül az ember megtette a szükséges lépéseket, hogy megvédje magát. Hogy mitől? Jude csak állt, nézte az ágy sima, fehér alakját. Hát attól a sok… érzelemtől. Megfordult, és kiment a szobából.

Az idő minősége valóban fokozatosan megváltozott. Mintha már nem előre- vagy visszafelé haladt volna, hanem felfelé és lefelé. A múlt belebarázdálódott az emberbe, a testébe, beleszivárgott a jelenbe és a jövőbe. A barázdák, az emlékek és a tapasztalatok rétegei világosan látszottak, de mind együtt alkották az embert. Ha az ember maga mögé vagy előrepillantott, nem látott mást, csak ürességet.

Mikor keserűen zokogva, cigarettázva elmondta Danielnek, mit mondott Sylvie a kórházban Wendyről és Adele-ról, a férfi gyöngéd szemrehányással nézett rá, és azt mondta: – De Judo, hát persze hogy így fogsz tenni, hiszen tényleg szereted őket. Hiszen ők a legkedvesebb barátaid.

Daniel tényleg meglehetősen érzelmes volt. Ez pedig olyan furán megnyerő tudott lenni egy férfiban. Vajon miért, amikor egy nőben annyira gyűlöletes volt?

Leült az ebédlőasztalhoz meginni a kávéját. Hét óra harmincnégy volt. Ha negyed kilencig odaér a zöldségeshez, talán gyorsan talál parkolóhelyet, aztán csak beugrik a henteshez és a háztartási boltba, hazajön, bepakol, és fél tízre már úton is lesz. De legkésőbb tízre. A jegyzettömbért nyúlt, amire a listát írta, és maga elé húzta.

Az emberek mindig arról papoltak, hogy a halál közelebb hozza egymáshoz az ittmaradókat, de ez nem igaz. A temető, a sziklás föld – inkább ilyen volt az egész. A termőtalajt elsöpörte valami, és alatta csak szikla maradt. Valahogy kínos lett volna úgy tenni, mintha még visszatérhetnének ahhoz a pompás puhasághoz, ami régen a közös ügyeiket kipárnázta. Noha a három nő jobban ismerte egymást, mint a saját testvéreiket, Sylvie halála mégis a távolság furcsa barlangjait nyitotta meg közöttük.

A listára írta: fém dörzsiszivacs.

Jude-ban pedig hatalmas dühóceánokat nyitott meg, ami meg is döbbentette. Mostanában sértőnek találta, ha valaki meghalt, és mások megemlítették. Sylvie halt meg, őt kellett gyászolni. Más emberek szomszédai meg lánytestvérei nem számítottak; miért traktálták őt ilyesmivel? Még Daniel is! Egyik este, miközben a kezét fogta, elmondta neki, hogy az unokatestvére, Andrew elment, szívrohamot kapott egy hajón. Jude várta, hogy mikor tér a lényegre, aztán rájött, hogy Daniel együttérzésre vágyott. Tőle. Alig bírta megállni, hogy ne köpjön a padlóra. Még a kezét is a szája elé kellett tartsa, szíve szerint annyira odaköpött volna. Legszívesebben azt kiabálta volna: És akkor mi van, ha Andrew meghalt, még jó, hogy meghalt, mégis mit várt Daniel? Mindenki meghal. Kivéve Sylvie-t.

Újra a listára nézett. Adele a pavlovával nyúzta. Tudta, hogy ez most nem vakáció lesz, de hát karácsony van, Jude, és ez hagyomány. Adele ilyesmikben mindig is érzelgős volt. De Jude úgy tapasztalta, a színészek amúgy is szentimentálisak; nyilván azok is kellett hogy legyenek. Végtére is annyiféle dologban kellett hinniük.

De a párás levegőtől össze fog esni a habcsók; olyan rettenetes forróság lesz. Amúgy is mind olyan kövérek, legfőképpen Wendy. Karácsony ide vagy oda, nyugodtan ehetnek gyümölcsöt meg joghurtot. Áthúzta a tojást.

Nem köpött a padlóra, nem tépte ki a kezét Daniel kezéből, és azt mondta, sajnálja, noha semmi mást nem érzett, csak hogy a halott unokatestvér szégyellhetné magát, amiért így megpróbálja beleártani magát abba, ami Sylvie-vel történt.

Megtorpant, a listájára nézett. Ne légy olyan szigorú az emberekkel, Jude. Újra odaírta, hogy tojás.

Jude gyűlölte, ha a katedrálisban, ahová egy-kétszer belopózott, más gyertyák is égtek amellett, amelyikre titokban Sylvie gyertyájaként gondolt. Néha el is fújta a többit.

Ezekről a dolgokról nem lehetett beszélni. Mindenről úgy hazudott, ahogy elvárták tőle.

∗

Wendy végigsimított Finn sovány, izzadt hátán. – Minden rendben, kiskomám, minden rendben.

Horpadt piros Hondájában, a forró kék ég alatt futó autópálya szélén halkan duruzsolt a kutyának, aki előremászott, és mindenáron próbált az ölébe mászni. Arra is alig volt hely, hogy oldalra dőljön, de valahogy sikerült kiengednie a kart, és az ülése egy nagy dobbanással teljesen hátradőlt, Finn pedig teljes súlyával keresztbe dobta magát Wendyn. Annyira meleg volt itt, a levegőtlen autóban.

A feje az ülésbe préselődött, hallgatta a vészvillogó ütemes kattogását meg a kutya rémült nyüszítését, és kinézett az ablakon. Visszapillantó tükrében autószellemek derengtek fel, felé száguldottak, majd eltűntek; ezt látta, meg a bozót és az út szürkéit és zöldjeit. Egy pillanatra felemelkedett, eltávolodott önmagától, Finntől és az autótól, és a magasból látta a bozótost és az utat, mint egy légi felvételen. Látta az autóját, egy aprócska piros foltot, amely meghúzta magát a hatalmas parti sziklafal tövében, az óceán és a város közt futó autópálya mellett. Aztán Wendy visszazuhant, és elöntötte a rémület, ahogy újra visszatért jelenlegi helyzetébe.

Finn nyüszített, a száját nyalogatta, és csak nem akart egy helyben maradni; nagy, bozontos testével megpróbált megfordulni az aprócska helyen, és közben újból rálépett Wendy combjára, egyik lábáról a másikra nehezedett, körmei beakadtak a nő nadrágjának vékony anyagába. Az autóban nem tudott körbejárni, mint máskor; így csak egyre zaklatottabb lesz. Wendy azt remélte, hogy végigalussza az utat, de a kocsi lerobbant, a kutya megrémült, ők pedig még egy órára voltak Bittoestól, a levegő meg olyan fülledt volt idebenn, hogy lélegezni is alig bírt.

Nem volt mit tenni, várnia kellett. Megtalálta az országúti segélyszolgálat telefonszámát, és felhívta őket, ugyan a tagsága lejárt, de akkor egyszerűen pluszköltséget fizet, istennek hála, istennek hála, hogy létezik mobiltelefon, istennek hála, hogy létezik bankkártya. A modern világ néha tele volt csodás jósággal. A telefonja teljesen fel volt töltve. De félig biztosan. Ezt az egy kegyes tényt kiragadta a bűntudatos zűrzavarból. Annyira azért mégsem volt reménytelen eset, hogy még a telefonja is lemerüljön.

De a percekkel korábbi adrenalin egyre csak terjedt szét a testében, és a visszhangja, ami végigfutott az erei hosszán, át a csontjai velején, egyszerre volt hideg és meleg, vegyszerszerű, mint a gin vagy az érzéstelenítő. Már elfelejtette, milyen érzés is ez, míg meg nem történt. Milyen hideglelős rémület, amikor a jármű hirtelen rángatózni kezd az ember alatt, majd teljesen leáll, miközben épp százötven kilométer per órás sebességgel haladt felfelé egy domboldalon, száguldó autók sorával maga mögött. Már elfelejtette, milyen, amikor elönti a hitetlenkedés, ahogy az autó rángatózni kezd, elfelejtette, milyen a saját hangja, ahogy azt kiáltja, ne, ne, kérlek, kérlek, gyerünk már, kisautó, tarts még ki, ahogy egyre csak tapossa és tapossa a gázt, a kocsi rázkódva az út széle felé húz, míg a mögötte jövők kénytelenek hirtelen fékezni, aztán veszedelmesen kacsázva megelőzni őt és továbbszáguldani, bőgtek a dudák, a vezetők üvöltve káromkodtak, Wendy pedig végig csak azt hajtogatta a hátsó ülésre tett büdös, skót kockás fekhelyén összegömbölyödő, ősöreg kutyának: – Minden rendben, Finny, minden rendben.

De az addigra már felemelte kócos fejét, és nyüszíteni kezdett, rémülten tekingetett jobbra-balra, míg Wendy szíve vadul kalapált, ahogy lehúzódott a leállósávba, és próbált a lehető legközelebb húzódni a hatalmas, sötét sziklafalhoz.

Most pedig már csak várniuk kell. Már nincs min pánikolni. Csak könyörgök, ne hugyozzon Finn a kocsiba.

Minden annyira ragadt. És a tiszta égbolt ellenére a következő napokra viharokat jósoltak. Wendy az agya mélyére rejtette ezt a gondolatot, a jobb-nem-gondolni-rá dolgok mocsarába. Finn újra nyüszített. Ha az autómentő nem ér ide hamarosan, muszáj lesz kiengednie, hogy elvégezze a dolgát. De a lány azt mondta a telefonba, hogy legalább másfél óra lesz. Amikor Wendy felkiáltott, a lány azt mondta, türelmesen, mintha Wendy fogyatékos volna: – Mindjárt itt a karácsony, érti, ugye. Mindenki úton van.

Az autó megint megremegett, ahogy egy újabb óriási dupla pótkocsis kamion eldübörgött mellettük. Harminc fok volt, amikor elindultak otthonról, azóta valószínűleg csak melegebb lett. Elviselhetetlen volt a fülledtség a légkondi nélkül. A párás hőség benyomult az autó karosszériájának résein keresztül, és beburkolta Wendyt és Finnt. Izzasztó volt, súlyos.

Finn-nek muszáj lesz pisilnie, de hogy a csudába tudná itt kiengedni? Az ő oldalán lehetetlen volt, az ünnepi forgalom zúgott mellettük: egy pillanatra felrémlett előtte, ahogy mindkettőjük törékeny testét elsöpri egy kamion. Kar- meg hátsóláb-darabok potyognak az útra. De az anyósülés mellett meg a sziklafal volt, túl közel, hogy Wendy is ki tudjon préselődni rajta, Finnt meg nem engedhette ki egyedül.

Bekapcsolta a rádiót. A Pretenders énekelt a karácsonyról. Finoman ringatózni kezdett; Finn addigra megadóan hevert az ölében, nehéz volt, elviselhetetlenül forró, de nyugodt. Így hát Wendy ülve maradt.

Régen még tudta, hogy kell felnyitni a kocsi motorháztetejét, és úgy rávágni a váltóáramú generátorra a kerékkulccsal, hogy az autó újra elinduljon. Egyszer így vezetett el Lithgow-ból egészen Dubbóba, sötétben, negyvenöt kilométerenként kiugrált a kocsiból, felnyitotta a motorháztetőt, és rávágott a generátorra. Egy cseppet sem félt közben. Ez még a mobiltelefonok kora előtt történt. A nők akkoriban bátrabbak voltak.

A technika és a női félelem, ez érdekesen hangzott. Passzolna abba az anyagba, amit a függésről írt. Vagy egy korábbi fejezetbe. Valahová. Ha most ki tudna szállni a kocsiból, szívesen kipróbálná, milyen érzés újra kézbe venni a kerékkulcsot. Évek óta nem érezte ilyesmi súlyát. Az emberek erőszakos szándékkal használták: ebben is lehet valami.

– Gyerünk, Finny, mozdulj már meg.

Wendy megemelte a kutya nagy mellső mancsait, és nyomni kezdte, próbálta legalább az anyósülésre áttolni. A lába kezdett elzsibbadni az állat súlya alatt, és szeretett volna szabadabban lélegezni. De a kutya hátrafelé fészkelődött, beljebb bújt az ölébe, és ízületi gyulladásos mellső lábait csak még jobban megvetette Wendy térdén, úgy, hogy a körme is belevájt, karmolt. Újrakezdte a nyüszítést is, magasabb hangon, rémültebben.

Mikor is volt, hogy csapdosnia kellett a generátort? Próbált visszaszámolni – a könyvei, a gyerekei kora meg Lance munkáinak segítségével, és rájött, hogy harminckét, harminchárom éves kellett hogy legyen. Ez a Subaruval volt, a csomagtartóban ott voltak a gyerekek biciklijei. De Claire már ötvennégy éves. Szóval a dolog igen rég történt. Van még egyáltalán generátor a mai kocsikban? Wendy nem tudott kiszállni, így ez örök rejtély maradt.

Megérezte Finn rettenetes szájszagát. Kölyökkorában fél kézzel elbírta, úgy hordozgatta, mint egy gyapjas, fehér, hosszú szárú kesztyűt. Most meg már hatalmas volt, forró, mozdíthatatlan súly Wendy ölében. Reménytelen helyzet. Elfordította a fejét a szagától, és lehúzta kicsit az ablakot. Hogy megnyugtassa, határozottan, ütemesen paskolgatta a kutyát.

A mobiltelefonok miatt úgy érezte az ember, hogy állandóan meg lehet menteni. Ez nyilvánvalóan hamis érzés volt. Bele is írja majd a fejezetbe. Most nem hívhatta fel Claire-t, hiszen ő évek óta nyaggatta, hogy vegyen egy új kocsit. Meg egyébként is, mit tudna tenni? Wendy sok mindent nem értett Claire-rel kapcsolatban, de a tökéletes, jéghideg modora volt a legdöbbenetesebb benne. Hol tanul meg az ember ilyen egyenesen beszélni a saját anyjával, mintha egy céget irányítana? Mikor Wendy Claire-rel beszélt telefonon, mintha csak egy panasziroda forródrótját hívta volna; az asszertivitástréning beszélt a lányából. Sajnos ez jelenleg nem áll módomban. A javaslatom ez esetben a következő. Ha Wendynek vészhelyzet esetén értesítendő személyt kellett megadnia egy hivatalos iraton, mindig Claire nevét írta, de most az autóban ülve ráébredt, micsoda hiba ez, mert az sem biztos, hogy valóban odamenne, ha az anyjára mondjuk véres húscafatok formájában találnának rá az út mentén. Felhívna néhány embert, aztán folytatná a munkát. Küldene virágot a temetésre. Hová lett a lányok bűntudata? Megváltozott a világ. Vagy inkább: mi a helyzet a családi kötelezettségekkel?

De ez rossz irány volt, a saját anyja gondolkodott így. Önző, rosszindulatú módon. Wendy gyűlölte a konzervatizmust. Manapság már mindenki utálta az öregeket; abszolút elfogadott dolog volt, még bátorították is, mert kifizették a hiteleiket, ingyen volt nekik az oktatás, és a bolygót is tönkretették. Wendy pedig egyetértett. Ki nem állhatta a nosztalgiát, a múlt untatta. És mindennél jobban megvetette az önsajnálatot. Egyébként meg tényleg szerencsések voltak, és könnyelműek is. Nem sikerült megvédeniük a jövőt. Másfelől viszont, neki meg Lance-nek nem volt semmije fiatalkorukban. De semmije! A világ Claire-jei ezt szerették elfelejteni, a nagy Európába utazgatás közepette, a kávégépeik, a légkondijaik között, meg a három fürdőszobás házaikban. És egyébként is, csomó ember, csomó nő – Wendy érezte, ahogy jólesően felhorgad benne a feminista igazságérzet – nem rendezte a hiteleit időskorára, és nem volt magánnyugdíjpénztári befizetése sem. Ott volt például Adele, aki a semmiből élt meg.

Hála istennek, hogy Adele kifogta magának Lizt, Wendynek ez volt a véleménye erről.

Az tehát igaz volt, hogy Wendynek semmi oka nem volt panaszra. Csak épp itt ült az út szélén a lerobbant autójában egy idős, demens kutyával a harminchárom fokban.

Mikor az országúti segélyszolgálatot hívta, kicsit tétovázott, majd halkan, reménykedve, méltóságteljesen hozzátette: – Hetvenöt éves vagyok. – Aztán utálta is magát érte, mert a lány egy pillanatra sem torpant meg, csak újból eltrillázta a betanult szöveget, amint-felszabadul-emberünk-vigyázzon-magára-kellemes-karácsonyt.

Most már tényleg nagyon meleg volt.

Felhívhatná Jude-ot, aki talán még nem előzte meg az autópályán, és az elegáns, sötét Audijával Wendyék mellé siklana. De Jude-ban volt valami, ami egy temetkezési vállalkozóra emlékeztette. Valami komor elégedettséget sugárzott, mikor a többieknek balul sültek el a dolgai. Ráadásul neheztelt is Wendyre, amiért visszautasította a fuvart. Jude autóját hathavonta átnézték a szerelőműhelyben, akár használta, akár nem. És hiába állt garázsban, kéthetente autómosóban mosatta. Kéthetente! Ilyen katasztrofális klímaváltozás idején. Jude biztosítása és az autó papírjai biztos egy külön mappában vannak, amiről tudja is, hogy hol van, és valószínűleg életében nem kellett még az országúti segélyvonalat hívnia, mert amióta összejött Daniellel, minden autója vadiúj volt, szóval nem, tőle nem lehet segítséget kérni.

Wendy megsimogatta Finn fejét, és azt mondta: – Nem, őt aztán nem kérhetjük meg, igaz, Finny? Az öreg Jude-ot aztán nem.

Nem csoda, hogy Jude sosem lett anya. Sértené a rendérzékét.

Sylvie segített volna. Dühösen ordított volna a telefonba, picsába már azzal a rohadt autóval, úgy megmondtam, aztán segített volna. Ez egy közös probléma lett volna Sylvie számára; eszébe se jutott volna, hogy itt a lehetőség kioktatni vagy megdorgálni a másikat. Vagy megalázni. Wendynek egyre jobban hiányzott.

Wendy ráadásul még nem mondta el Jude-nak, hogy Finnt is magával hozza.

Az ülés mellett kotorászott a vizesüveg után – meleg, de szinte teljesen tele –, a mozdulataitól a kutya fészkelődni kezdett, és furán nyöszörgött. Hogy félhet Wendy még mindig ennyire Jude-tól, a csendes rosszallásától? Megint megpróbálta eltolni Finnt, de a kutya nem volt hajlandó megmoccanni.

Iszonyatosan fárasztó dolog ez a barátság. Vajon volt idő, amikor őszinték tudtak lenni egymással?

Aztán Finn elkezdte a szokásos remegést.

– Cssst, jaj, Finny Fin Fin – duruzsolta Wendy, és orrát a kutya csontos, szőrös hátába fúrta. Olyan kevés hús volt már rajta.

Erőlködve kinyitotta az üveget, és ivott egy kortyot a meleg, műanyagízű vízből. Gusztustalan volt, állott, de a megfelelő folyadékpótlás nagyon fontos. Óvatosan kitöltött egy kis vizet a kupakba, és Finn szájához tartotta. A kutya kidugta nagy, puha nyelvét, és a padlóra lökte a kupakot Wendy kezéből. Egyre jobban remegett. Wendy a maradék vizet apránként a tenyerébe löttyintette, és Finn gyöngéden fellefetyelte és lenyalogatta; kezdett megnyugodni, a remegés is lecsillapodott.

Újabb hatalmas kamion húzott el mellettük; a kocsi egészen belerázkódott.

Mikor a telefonja hirtelen pittyegni, rezegni kezdett a combja alatt, Wendy összerezzent. Finn újból felugrott, és belekarmolt a lábába. Wendyre nézett, és hangosabban nyüszített. Wendy félretolta a kutya fejét, és próbálta előkotorni a telefont. Adele volt az.

Mikor beleszólt a telefonba – közben bedugta a másik fülét, hogy kizárja az autópálya zaját –, Adele nem üdvözölte, csak számonkérően megkérdezte: – Merre vagy?

– Ó, még úton vagyok – mondta Wendy a lehető legvidámabb hangon. – Lehúzódtam felvenni a telefont.

– És mi ez a zaj? – kérdezte Adele.

Wendy a nyaka és a válla közé szorította a telefont, összefogta Finn pofáját, és a tekintetével kérlelte a kutyát, hogy hallgasson.

– Semmi – kiáltotta, és elöntötte a hála, mikor egy újabb óriási kamion dübörgött el mellettük. – Nem lenne szabad itt megállnom.

Adele a vonatot várta. A hangja valahogy fura volt.

– Hogyhogy várod? Azt mondtad, te fogsz elsőként odaérni, órákkal ezelőtt! – mondta Wendy. Semmi jelentősége nem volt a dolognak, de Jude mérges lesz. – Mi a baj?

Adele nem vett tudomást a kérdésről. Igazából csak gyorsan meg akarta kérdezni, hogy tudna-e Wendy nélkülözni egy kisebb összeget? Jövő héten megadná.

Wendy megragadta Finn orrát. – Mennyit?

Érezte, hogy hirtelen apró falat húz fel benne a gyanakvás. Adele könnyedén csevegett, mintha valami teljesen hétköznapi dolgot kérne. De végtére is színésznő. Az ember sosem tudhatja, mikor mond igazat. Amúgy is, miért nem kér Liztől?

Adele válaszolt, és Wendy jajdult. – Ötszázat?

Finn kiszabadította az orrát az asszony markából, és felnyögött. A vonal másik végén Adele diadalittasan felkiáltott. – De hiszen ez Finn! Te jó isten, Jude tudja, hogy magaddal hozod?

Azonnal véget kellett vetni ennek a beszélgetésnek. Igen, kölcsön tud adni ennyit, mondta, de most le kell tennie.

– Akkor ott találkozunk! – mondta Adele vidáman.

Wendy hátradőlt az ülésen, és behunyta a szemét, mert nem volt mit tenni. A telefont visszadugta a combja alá, Finn pedig újra taposni kezdte Wendy lábát, ahogy megpróbált körbe-körbe járkálni. Wendy azt kívánta, bárcsak sose ült volna autóba. Miért nem maradt inkább otthon?

– Na, jó lesz már, Finnykém, elég már – hízelgett a kutyának, aki hamarosan visszaült; szaglott, és nehéz is volt az ölében. Wendy egyre csak cirógatta, és közben, ahogy a férfi tanította a meditációs alkalmazásban, számolni kezdte a levegővételeit; aztán érezte, hogy Finn ellazul.

A vége felé Sylvie azt mondta neki, vigyáznia kell a többiekre, nem hanyagolhatja el őket. Ez egy pillanatra szíven ütötte, nem is értette, mit jelenthet a dolog, de Sylvie akkor már nagyon sok morfiumot kapott. Sírt, és a hófehér kezét szorongatva megígérte.

De mire vélje, hogy Gail rögtön utána visszarepült Írországba? Majdnem rögtön utána. A paddingtoni házat kipakolta, sutty, egy lendülettel kiürítette, mint a hányótálat. Szegény Gail, mondták az emberek. Elveszítette élete szerelmét. Wendynek minden egyes alkalommal el kellett fordítania a tekintetét, minden figyelmét a körömpiszkálásnak szentelnie, különben felkiáltott volna: De hiszen én vesztettem el. Én vesztettem el életem szerelmét.

Először Lance-et, aztán Sylvie-t.

Lance meghalt, már nagyon rég meghalt, mondta magának szigorúan, és most már Sylvie is meghalt, és csakis Wendy tudta, hogy Sylvie olyan volt, mint egy istennő. Titokban ezt gondolta. Teljesen nevetséges volt a dolog, vállalhatatlan, de a vége felé Sylvie olyan volt Wendy számára, mint egy aranyruhás istennő, aki felemelkedett, és levetkőzte önmagát, a testét, levetette a szerelmet, levetette a félelmet, levetette a betegséget és a szomorúságot. Szegény Sylvie-nek le kellett vetnie Gailt is, és ez volt az utolsó, legnehezebb feladata. Nagyon kemény munkájába került Gailt elhagyni, mintha egy hatalmas sziklát kellett volna elgörgetnie, ami elzárta az útját. Szegény Gail. Sylvie haldoklását nézni olyan volt, ezt Wendy tudta jól, mint Lance-et nézni. Mint valakinek a születését végignézni: az elemi ösztönt, az iszonytató kimerültséget, a ziháló, állati küzdelmet. Az ember nézte, és azt akarta, hogy legyen már vége, nem lehetett már tovább elviselni.

Mikor pedig végre vége volt, jött a borzalmas új lavina: Lance tényleg elment.

Wendy mindezt el akarta mondani a megemlékezésen, de ilyeneket nyilván nem mondhatott. Így hát inkább a tanulmányaikról beszélt, mikor Oxfordban találkoztak, hogy Sylvie, szintén ausztrál, milyen nagylelkű volt, milyen elegáns és méltóságteljes. Aztán egyszerűen azt mondta, hogy hiányozni fog neki (hiányozni, ilyen ártalmatlan képeslapszöveggel: ilyen szánalmasan, furán) és ellépett a mikrofontól. A beszéde illedelmes volt, és semmi köze nem volt ahhoz, amit Wendy valójában gondolt, semmi köze nem volt ahhoz az erőhöz, ami mostanában mindig vele volt; ahhoz a ragyogó aranyoszlophoz, aki Sylvie volt, holtában.

Wendy pedig megígérte. Így most segítenie kell kipakolni a parti házat, és kölcsön kell adnia a pénzt Adele-nak, Jude-nak pedig majd valahogy el kell viselnie, hogy magával hozta azt a nyomorult, szaros kutyát is.

Hosszan, lassan kifújta a levegőt, kezdett valami nyugalom úrrá lenni rajta, és abban a pillanatban érezte, ahogy borzalmas, elkerülhetetlen áradatként elönti az ölét és a nadrágját a forró kutyahúgy. – Jaj, Finn. – Wendy visszatartotta a lélegzetét, ahogy a szegény öregfiú pisije csorgott lefelé, eláztatta az üléshuzatot Wendy alatt, forró nyomorúsága összekeveredett a saját könnyei sójával, és az egész lehetetlen nap ragacsos, kibírhatatlan hőségével. Paskolgatta szegény Finnt, még egy kicsit jobban lehúzta az ablakot, és újra elkezdte számolni a lélegzetvételeit.

Arra ébredt, hogy valaki a vállát lökdösi. Összerezzent, és Finn feljajdult ijedtében. Nagy lendülettel végre letaszította a kutyát magáról; a lökés ereje azonban túlzottan megterhelte a vállát, és a fájdalom, mint egy üstökös, süvített egyenesen a koponyája felé, amint az autómentő sofőrje feltépte a kocsiajtót.

Wendy legszívesebben térdre borulva felkiáltott volna: – Könyörületes Isten! – De csak annyit kiáltott helyette, hogy jó napot, épp amikor a férfi azt mondta: – Jézus Mária, már azt hittem, meghalt.

Ő viszont úgy megkönnyebbült a láttára, hogy kipattant az autóból a forró, megbízhatatlan szélbe, így a férfi kénytelen volt teljesen a kocsi oldalához lapulni, és Wendyt még az sem zavarta, hogy az elázott nadrágját bámulta, és nyilván arra gondolt, hogy összepisilte magát… … …

Köszönetnyilvánítás

Ennek a könyvnek számos jótevője van. A legfontosabb közülük a Writer in Residence Fellowship ösztöndíjprogram védnöke, Judy Harris. Ez a jövőbe mutató ösztöndíj egyesíti a művészetet és a tudományt, és a University of Sydney multidiszciplináris kutatóközpontjában, a Charles Perkins Centre-ben működik, amely elkötelezett a globális egészség javítása iránt. Nagy megtiszteltetés volt számomra, hogy az első ösztöndíjasa lehettem. Őszinte hálával tartozom Judynak és a művészeti igazgatónak, Stephen Simpson professzornak, mert hittek bennem és a programban. Köszönöm a sok kutatónak, hogy szeretettel fogadtak, és felajánlották a segítségüket, különösen David Le Couteur professzornak, David Raubenheimer professzornak, dr. Lise Mellornak és Joel Smithnek.

A könyv egy része a Stella Grasstrees Writing Retreatben íródott, és hálás vagyok Carol és Alan Schwartznak, a Trawalla Foundationnek és a Stella Prize-nak ezért a csodálatos és nagyvonalú ajándékért.

Köszönöm az ügynökömnek, Jenny Darlingnak, a kiadómnak, Jane Palfreymannek, és a szerkesztőmnek, Ali Lavaunak sokéves, érzékeny és szakértő útmutatásukat; és köszönöm a gondoskodást Christa Munnsnek, Louise Cornege-nek, Christine Farmernek, Matt Hoynak és az Allen & Unwin összes munkatársának.

A hasznos beszélgetésekért és a nagylelkűségért köszönettel tartozom Elizabeth Alexandernek, Tegan Bennett Daylightnak, Lindy Daviesnek, Sandy Gore-nak, Naomi Hartnak, Vicki Hastrichnek, Lucinda Holdforthnak, Heather Mitchellnek, Eileen Nasebynak, Jane Palfreymannek, Ailsa Pipernek, Prue Sargentnek, Carolyn Swindellnek és Linden Wilkinsonnak.

Ahogy mindig és legfőképpen pedig köszönet Sean McElvogue-nak.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
A borítót TeMoana Lap Swimmer – Coral
című képének felhasználásával Farkas Anna tervezte
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4186 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence