Sayfo Omar – Marsai Viktor – Veres Kristóf György

KIÉ ITT
A TÉR?

Párhuzamos társadalmak
és városi zárványok Nyugat-Európában

Budapest, 2024

Sayfo Omar – Marsai Viktor – Veres Kristóf György:

Kié itt a tér? – Párhuzamos társadalmak és városi zárványok Nyugat-Európában

© MCC Press Kft., 2024

© Szerzők, 2024

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

A kötet szerzői szeretnének köszönetet mondani Párducz Árpádnak és Tóth Bettinának a könyv elkészítése során az anyaggyűjtésben és a szöveggondozásban nyújtott segítségükért.

ISBN 978-963-644-049-7 (print)

ISBN 978-963-644-020-6 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Szerkesztő: Széll Szilvia

Korrektúra: Grim Jolán, Kalcsics Ildikó

Borító és grafikák: Lichtenstein Csilla

A borítóhoz felhasznált kép forrása: Florian Olivo/Unsplash

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Bevezetés

I. Az elkülönülés logikája és variációk egy problémára

II. Visszahúzó erők

III. Integrációs stratégiák

IV. Élet a gettókban

V. Kell-e félni a no-go zónákban?

VI. Példa a tengerentúlról

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Bevezetés

2016 szeptemberében a magyar kormány térképet tett közzé a nyugat-európai no-go zónákról. Az ismertető anyag így fogalmazott: „A no-go zónáknak nevezett területek olyan városrészek, amelyeket a hatóságok nem képesek ellenőrzésük alatt tartani. Ezekben a befogadó társadalom írott vagy íratlan normái nem érvényesülnek. Azokban az európai városokban, ahol nagy számban élnek bevándorlók, több száz ilyen no-go zóna létezik.”[1] Az ügy heves nemzetközi reakciókat váltott ki, a térkép és az általa kimondottak ellen szinte minden érintett ország nagykövetsége tiltakozott. Nicolas Trouvé svéd nagykövet közölte: ilyen zónák nincsenek Svédországban, a svéd jogállam az ország teljes területén érvényesül. Hasonló véleményt fogalmazott meg Iain Lindsay brit, valamint Heinz-Peter Behr német nagykövet is. „Ez az igencsak egzotikus hangzású kifejezés tudomásunk szerint nem felel meg a francia nyelv egyetlen ismert fogalmának sem” – írta közleményében a budapesti Francia Nagykövetség.[2]

A vita, mely akkor Magyarországra is elérkezett, Nyugat-Európában már évtizedek óta folyik. A bevándorlók lakta európai környékek története az 1960-as évekre nyúlik vissza, amikor tömegesen kezdtek érkezni emberek a volt gyarmatokról, illetve államközi munkaerő-kölcsönzési szerződések keretében. A befogadó államok a lehető legalacsonyabb ingatlanárú környékeken szállásolták el őket. Ezek Nagy-Britanniában, Belgiumban, Hollandiában és Ausztriában a rossz infrastruktúrájú munkásnegyedek, Franciaországban pedig a frissen érkezők számára épített panelvárosok voltak. Németországban, Dániában és Svédországban várostól függően mindkét mintára van példa. Később a családegyesítésekkel a bevándorlók száma felduzzadt, majd mivel ezek a városrészek továbbra is viszonylag olcsó lakhatást kínáltak, a frissen érkezők számára is vonzók lettek. A többségi társadalom tagjai pedig lassan elszállingóztak.

A tömeges bevándorlás nyomán így százával alakultak ki olyan városrészek, ahol az utcák képe és a társadalmi kultúra eltér a többségi társadalom által lakott környékekétől: a szociális körülmények és a közbiztonság rosszabb a máshol megszokottnál; a hatóságok különleges protokollt követnek intézkedéseik során, vagy egyszerűen csak a többségi társadalom egyes tagjai diszkomfortosan érzik magukat. A probléma létét szinte mindenki elismeri, különbség leginkább annak értékelésében, no meg persze az efféle környékek elnevezésében van. A no-go zónák ügye, a létük, illetve nem létük körüli vita mára szimbolikus jelentőségűvé vált, azon keresztül a bevándorláspárti és az azt ellenző politikai és társadalmi erők fogalmazzák meg vízióikat hazájukról és Európáról.

A bevándorló-városrészek témája ugyanakkor jóval összetettebb és sokrétűbb annál, hogy pusztán politikai diskurzusok mentén vizsgáljuk. Az első pillantásra hasonlónak tűnő mintázatok ellenére a bevándorlás és annak következményei minden országban egyedi formát öltöttek, hiszen a tömegek különböző kibocsátó országoknak más-más vidékeiről és népcsoportjaiból eltérő időben érkeztek, emellett a befogadó országok politikai és társadalmi kultúrája, valamint nemzeti identitásának konstrukciója is különböző. Mindezek miatt a bevándorlók egyes csoportjainak integrációja is különböző mértékben sikerült vagy vallott kudarcot, ami jól megmutatkozik az általuk belakott negyedek arculatán is.

A Migrációkutató Intézet munkatársai által írt könyv tematikusan hasonlítja össze Ausztria, Belgium, Dánia, Franciaország, Hollandia, az Egyesült Királyság, Németország és Svédország, illetve egy külön fejezetben az Egyesült Államok bevándorlók lakta városrészeit és a hozzájuk köthető problémákat. Bár a kötet fókuszában a földrajzi elkülönülés áll, az integrációnak (illetve annak kudarcának) számos vetülete van, amely nem városrészekhez, hanem a kibocsátó államokhoz, a befogadó államok alkotmányos és jogi környezeteihez vagy más, fizikailag nem megfogható dolgokhoz kötődik. Az átfogó kép érdekében jelen könyv első öt fejezete ezeket is sorra veszi.

Az I. fejezet a bevándorlók fizikai elkülönülésének hátterét és logikáját vizsgálja, bemutatva, hogy miként alakultak ki a bevándorlók lakta városrészek a különböző nyugat- és észak-európai országokban. Ezt követően a különböző országok politikai diskurzusaiban bevett terminológiáról lesz szó, illetve arról, hogy hogyan lett a kezdetekben polgárháborús kontextusokban emlegetett no-go zónából egy, a bevándorlókörnyékek kapcsán használt elnevezés.

A II. fejezet a bevándorlók által Európába hozott „kulturális csomagot” veszi szemügyre, bemutatva, miképpen nehezíti az integrációt az egyes bevándorlóközösségek európaitól eltérő identitáskonstrukciója, és miként járul hozzá az eltérő kultúra megőrzéséhez a kibocsátó országokból való „házastársimport” és a családegyesítés.

Az integráció sikere vagy kudarca nagyban múlik a befogadó országok politikáján is. A III. fejezet ezért a különböző európai államok történelmi hagyományaiból következő integrációs stratégiák közötti különbségeket vizsgálja. Ezt követően a bevándorlók lakta környékeken (is) érvényesülő oktatáspolitikák közti különbségekről lesz szó, és kiderül, hogy azok milyen hatással vannak a bevándorlók munkaerőpiacon való elhelyezkedésére.

Az eltérő hátterű bevándorlók által lakott környékek kulturális arculatai között sokszor legalább akkorák a különbségek, mint a többségi társadalom tagjai és általában a bevándorlók lakta városrészek között. A IV. fejezet az ilyen negyedek belső kultúráját meghatározó tényezőket elemzi. A sort maga a nyelv nyitja, arra keresve a választ, hogy igaz-e a vélekedés, miszerint bizonyos városrészekben már nem lehet elboldogulni az adott ország hivatalos nyelvén. Ezt követően arról lesz szó, hogy milyen mintázatokat követ a bevándorlókerületek vallási életének szerveződése. Noha a közbeszéd jellemzően az iszlámra koncentrál ezen a téren, jelentős számuk miatt könyvünkben az Európán kívülről érkező keresztényekre is kitérünk. Továbblépve az efféle környékek lakóinak politikai részvétele kerül górcső alá, arra keresve a választ, hogy a rendelkezésre álló adatok tanúsága szerint mennyire mobilizálhatók a bevándorlók ideológiai vagy vallási alapon.

Az V. fejezet a híradásokban leggyakrabban szereplő, a közvélemény félelmét leginkább tápláló jelenségeket veszi sorra. A rendelkezésre álló bűnügyi statisztikákat elemezve keresi a választ arra, hogy valóban veszélyesek-e az érintett városrészek, majd a bűnözésnek egy, a bevándorlók bizonyos csoportjaihoz kötődő alfajáról, a klánbűnözésről lesz szó. Ezt követi az utcai zavargások témaköre, majd kiderül, hogy mennyiben kapcsolódik a terrorizmus a bevándorlók lakta városrészekhez. Végezetül a bevándorlók anyaországaiból Európába importált konfliktusokat vizsgáljuk, kiemelve a „távnacionalizmus” jelenségét, valamint az egyre erősödő antiszemitizmust.

Bevándorlók lakta városrészek, gettók, no-go zónák persze nem csak Európában vannak. A könyv záró fejezetében ezért ellátogatunk a tengerentúlra, és megnézzük, hogy mennyiben hasonlít, avagy különbözik az Amerikai Egyesült Államok latinó közösségeinek a példája az Európába érkező bevándorlókétól.

I. FEJEZET

Az elkülönülés logikája és
variációk egy problémára

Az elkülönülés logikája

Az ember általában a sajátjához hasonló társadalmi helyzetű, kultúrájú és identitású közösség által lakott környezetben érzi jól magát, és ha teheti, ilyet választ lakhelyéül.[3] Ehhez az egyszerű törvényszerűséghez ugyanakkor számos társadalmi, gazdasági, politikai és történelmi tényező adódik hozzá, ami miatt az Európában élő bevándorlók jellemzően földrajzilag körülhatárolható tömböket alkotva élnek.[4]

Az efféle európai környékek története az 1960-as évekre nyúlik vissza. A bevándorlók tömegei jellemzően a volt gyarmatok szegény polgáraiként, illetve olcsó munkaerőként érkeztek a nyugat-európai országokba, a befogadó államok pedig a lehető legolcsóbb környékeken szállásolták el őket, amelyek vagy közel estek a munkahelyekhez, vagy ahonnan azokat tömegközlekedéssel könnyen meg lehetett közelíteni. Ezek – országtól függően – többnyire rossz infrastruktúrájú európai munkásnegyedek, illetve külön a frissen érkezők számára épített panelvárosok voltak. Idővel a családegyesítések révén az ott élők lélekszáma felduzzadt, a többségi társadalmak tehetősebb tagjai elköltöztek, így olyan bevándorlókörnyékek alakultak ki, amelyek olcsó bérleti áraik miatt a később érkezők számára is vonzóvá váltak.

I.1. ábra: Bevándorlók által sűrűbben és kevésbé sűrűn lakott régiók Európában 2019-ben (%)

FORRÁS: Schaub–Gereke–Baldassarri, 2019.

A bevándorlók több hullámban, különböző országokból érkeztek és érkeznek, ezért az efféle kerületek társadalmai általában töredezettek. Viszonylag kevés az olyan környék, amelyet egyetlen homogén nem európai etnikum dominál. Ez alól kivételt leginkább az Egyesült Királyság jelent, amelynek területére a gyarmatok volt lakói viszonylag szabadon költözhettek be, így a pakisztáni, indiai, karibi, afrikai és egyéb bevándorlók körében láncmigráció alakult ki, melynek során a frissen érkezők a kapcsolatrendszerükből adódó és anyagi helyzetüknek megfelelő városrészekben találtak otthonra, ezáltal etnikailag viszonylag homogén tömbök jöttek létre. A Brit Nemzetközösség területéről az 1950-es években kezdtek el beáramlani a szigetországba. A bevándorlók jellemzően a munkahelyeket követték. Az 1960-as években érkező jamaicaiak London és kisebbrészt más nagyvárosok munkásnegyedeiben, az indiaiak Blackburn, Dewsbury, Bolton, Lancaster, Manchester és Preston olcsóbb környékein találtak otthonra, míg a pakisztániak Lancashire és Yorkshire textilipari, a West Midlands (Birmingham, Coventry) ipari, valamint Luton és Slough autó- és élelmiszeriparában dolgozó munkásainak a szomszédságába költöztek be. Az egykori mintázat máig megmaradt. Ugyanakkor bizonyos közösségek másoknál jobban szegregálódnak: az indiaiak, pakisztániak és bangladesiek homogénebb tömböket alkotnak, mint például a karibi térségből érkezők.[5]

Az egyes országok bevándorlónegyedei mindenhol a helyi körülményeknek és sajátosságoknak megfelelően alakultak ki. Nyugat-Németországban a második világháborút követően megnövekedett a munkaerő-kereslet az olyan, német munkások által kevésbé vonzónak tartott szektorokban, mint a nehézipar és a mezőgazdaság. A hiányt az akkori politikai vezetés ideiglenes külföldi munkavállalók toborzásával orvosolta, így az 1960–70-es években a dél-európai, észak-afrikai és török dolgozók nagyobb csoportjai érkeztek államközi megállapodások keretei között. A munkaerő-áramlás olyan mértéket öltött, hogy már 1964-ben egymillió vendégmunkást tartottak számon az országban.[6] Mivel a vendégmunkások hazautalásai elsősorban családjaikat és rajtuk keresztül otthoni településeiket gazdagították, a török kormány igyekezett a legkülönbözőbb régiókból küldeni embereket, akiket a német állam a munkahelyhez a lehető legközelebb telepített le. Az egykor még irányított migrációnak köszönhetően a bevándorlók földrajzi eloszlása máig az 1960–70-es évek munkaerőpiacának állapotait tükrözi: a nagyobb török közösségek ma is a bányászat és nehézipar egykori központjaiban, a Ruhr-vidéken, Kölnben, Hamburgban és Berlinben élnek, ezenkívül – szemben más országok gyakorlatával – a kis és közepes méretű városokban is jelen vannak.[7] Bár a politikai vezetés ideiglenes tartózkodást és foglalkoztatást tervezett, a munkaviszony fenntartása a munkavállalók mellett a munkaadóknak is érdekükben állt.

1973 novemberében az olajválság nyomában járó recesszió miatt a kormány „toborzási tilalmat” vezetett be az Európai Gazdasági Térséghez nem tartozó országokból érkezőkre, így a vendégmunkások – féltve egzisztenciájukat – már nem merték elhagyni az országot.[8] Az elkövetkező évtizedben a családegyesítések révén a törökök száma felduzzadt, majd ezzel párhuzamosan a különböző hullámokban érkező közel-keleti, észak-afrikai, balkáni bevándorló családok is az említett környékeken találtak otthonra.

I.2. ábra: A Németországban élő külföldi állampolgárok megoszlása ország szerint 2020-ban (%)

FORRÁS: Encyclopedia Britannica.

Német viszonylatban sajátos példa a berlini. Nyugat-Berlinbe érkezésükkor a törökök a német munkásosztály által lakott, a világháború során súlyos károkat elszenvedett és a berlini fal közelsége miatt a befektetők számára kevésbé vonzó kerületekben – Kreuzbergben, Weddingben és Neukölnben – telepedtek le. A berlini fal leomlásával ezek a környékek hirtelen a város központjába kerültek, megkezdődött a diákok és kispénzű művészek beköltözése, így megindult a dzsentrifikáció.[9] A szóban forgó berlini kerületek tehát ma egyidejűleg liberális, multikulturális hipszternegyedek, illetve bevándorlószegregátumok.

Az 1980-as években jelentősen visszaeső bevándorlás az 1990-es években ismét fellendült, köszönhetően a vasfüggöny leomlásának, a Szovjetunió szétesésének és a jugoszláv háborúnak. A posztszovjet migráció az 1980-as évek végétől a 2000-es évek közepéig zajlott, többségében az Oroszországi Föderációból, Kazahsztánból és Ukrajnából érkeztek bevándorlók.[10] Ezek a csoportok rendszerint Németország északkeleti és keleti részében telepedtek le. 2010 után újra megerősödött a bevándorlási kedv. A történelmi csúcs 2015-ben állt be, amikor mintegy 2,14 millió, nagyrészt szíriai polgár érkezett az országba,[11] akik a központi és szövetségi kormányok által biztosított befogadóközpontokba kerültek. A korábban jellemző gettósodást elkerülendő ezek a központok és bérelt ingatlanok az ország valamennyi pontján megtalálhatók.

Az osztrák helyzet szinte mindvégig követte a németet. Az első tömegek a munkaerő-kölcsönzési szerződések (Spanyolország: 1962; Törökország: 1964; Jugoszlávia: 1966) keretében érkeztek, az 1970-es évek közepétől csökkent a beáramlás, majd a családegyesítések miatt a már az országban lévő vendégmunkások tartózkodása állandóvá vált. Az 1990-es évek régióbéli eseményei Ausztriát sem kerülték el, a posztszovjet migráció éreztette hatását az országban. Mindazonáltal a kormány a külföldi munkavállalókra és a menedékkérőkre vonatkozóan szigorú beutazási szabályokat hozott, ami alapjaiban visszafogta a személyek beáramlását az országba.[12] Ezt árnyalta a későbbiekben az Európai Unióhoz történő csatlakozás, amely beindította a munkaerő szabad áramlását, továbbá a 2015-ös migrációs válság sem kerülte el az osztrák társadalmat: ebben az évben több mint 210 ezer személy érkezett az ország területére. A letelepedés szempontjából szintén a német trend a jellemző, ugyanis a főváros hagyományos munkáskerületei mellett elsősorban Felső-Ausztriában, a nehézipar központjában vetették meg lábukat a bevándorlók.[13]

Hollandiába először az 1960-as években érkeztek nagyobb számban török és marokkói vendégmunkások, akiket az 1970-es években, országuk függetlenné válását követően a suriname-iak követtek. A külföldiek jellemzően az ország nyugati, Randstad nevű régiójában telepedtek le. Akárcsak Németországban, a frissen érkezők itt is jellemzően az iparban helyezkedtek el, és az olcsó lakhatást kínáló, munkások lakta városrészekbe költöztek be, amire válaszul a tehetősebb hollandok kezdtek elszállingózni onnan.[14] Később aztán a frissen érkezők is olyan környékekre költöztek, ahol a honfitársaik éltek.[15] Míg a suriname-iak továbbra is csak kismértékben keverednek más bevándorlókkal, addig a marokkóiak és a törökök jellemzően egyazon környékeken osztoznak, amelyeken belül kisebb, olykor utcányi enklávékat alkotnak.[16] Mindezzel együtt a bevándorló-hátterű lakosság 80%-a olyan környéken lakik, ahol a vele azonos országból érkezők aránya nem haladja meg a 10%-ot.[17] Ahogy Nagy-Britanniában, úgy Hollandiában is jellemző, hogy a tehetősebb törökök és marokkóiak az övéknek megfelelő társadalmi osztály által lakott környékekre költöznek el.[18]

I.3. ábra: A külföldiek lakosságon belüli aránya egyes európai országokban 2022. január 1-jén (%)

FORRÁS: Eurostat.

Franciaország népessége a XIX. században sokkal lassabban nőtt, mint a környező európai országoké, ezért a Harmadik Köztársaság kormányai már az 1870-es évektől egyre hangsúlyosabb intézkedésekkel támogatták a bevándorlást az országba. Ennek köszönhetően 1851 és 1911 között 381 ezerről 1,1 millióra nőtt az országban élő bevándorlók száma, 1931-re pedig 2,7 millióra (az akkori lakosság 6,6%-a). A különböző bevándorlócsoportok egy tömbben való letelepedése már a két világháború között jellemző volt, azonban a Franciaországba érkezők jelentős része ekkor még európai országokból származott, így viszonylag gyorsan integrálódtak, illetve asszimilálódtak, ezáltal nem alakultak ki tartós etnikai gettók.[19]

A nem európai országokból való tömeges bevándorlás 1945 után indult meg az ebben az időszakban felbomló francia észak-afrikai gyarmatbirodalomból, elsősorban Algériából és Marokkóból. Az olcsó munkaerő tömeges beáramlásának az 1973-as olajválság vetett véget, 1974-ben ugyanis a francia kormány jelentősen korlátozta a munkavállalási célú migrációt az országba. Az intézkedés gyakorlatilag teljesen elzárta a legális migráció addig legfontosabb csatornáját, így ezután a családegyesítéssel összefüggő bevándorlás lett a meghatározó. Az alacsonyabb végzettségű bevándorlótömegeket jellemzően a nagyvárosok peremvidékein felépített hatalmas lakótelepeken szállásolták el. A francia „republikánus” integrációs modellre vezethető vissza, hogy a lakások kiosztásakor szándékosan nem vették figyelembe a bevándorlók nemzetiségét, így az 1945 után fokozatosan kialakult „bevándorló-városrészek” etnikailag heterogének maradtak.[20]

A modern kori migráció jellegzetességei terén Belgium Németországgal és Franciaországgal is rokonítható. A második világháború után Belgium az NSZK-hoz hasonlóan több államközi megállapodást kötött, amelyek megteremtették az olcsó munkaerő tömeges importálásának kereteit. Olaszországgal 1946-ban, Spanyolországgal 1956-ban, Görögországgal 1957-ben, Marokkóval és Törökországgal 1964-ben, Tunéziával 1969-ben, Algériával és Jugoszláviával pedig 1970-ben kötöttek migrációs egyezményt.[21] Belgium Franciaországhoz hasonlóan 1974-ben jelentősen korlátozta a gazdasági bevándorlást, ezután itt is a családegyesítési célú migráció vált meghatározóvá. Franciaországgal ellentétben Belgiumban nem épültek alvóvárosokként szolgáló, hatalmas lakótelepek az ipari központok szomszédságában, így a bevándorlók a még a XIX. században épült, a történelmi településmagokat gyűrűkként körülvevő munkásnegyedekben telepedtek le – Molenbeek is ilyen –, következésképpen földrajzi szegregációjuk soha nem volt annyira hangsúlyos, mint Franciaországban.[22]

Az 1945 utáni migráció az eddig leírtaktól eltérően alakult Svédországban, ahol nem a második világháború utáni olcsó munkaerő iránti kereslet volt a nem európai tömegek beáramlásának elsődleges oka. A skandináv országok 1954-ben a munkaerő szabad áramlásának biztosításáról írtak alá államközi egyezményt, így a svéd nehézipar munkaerő-szükségletét sokáig ki tudták elégíteni a szomszédos országokból érkező vendégmunkások, 1970-re például 191 ezer finn állampolgár dolgozott Svédországban. Amikor pedig a szomszédos államokból toborozható vendégmunkások száma elégtelennek bizonyult, a munkaerőhiányt nagyrészt európai országokból származó bevándorlókkal enyhítették. Az 1960-as évektől több tízezer vendégmunkás érkezett Jugoszláviából, Görögországból, Olaszországból, Ausztriából és Törökországból – utóbbi az egyetlen nem európai ország a listában.[23] Mindebben természetesen fontos szerepet játszott, hogy Svédországnak nem voltak gyarmatai. Érdemes kiemelni azt is, hogy a Svédországba irányuló török migráció mértéke messze elmaradt a Németországban tapasztalttól – 1990-ben például csak 25 500 Törökországban született személy élt a skandináv országban. Összehasonlításképpen, ugyanebben az évben 217 ezer finn, 52 ezer norvég, 43 ezer jugoszláv, 37 ezer német és 15 ezer magyar születésű személy gyarapította a vendégmunkások és más bevándorlók számát.[24]

I.4. ábra: A nem európai gyökerű szülőktől született gyermekek becsült aránya 2020-ban (%)

MÓDSZERTAN: Spanyolország, Olaszország és Görögország esetében a számítás magában foglalja azokat a gyermekeket, akiknek legalább egyik szülője Európán kívül született. Franciaország, az Egyesült Királyság és Írország esetében az Európán kívüli felmenőkkel nem rendelkező gyermekek száma alapján állapították meg az Európán kívüli gyökerűek arányát.

FORRÁS: Eurostat, INSEE, StatDK, StatSE, StatFI, ONS, INE.es.

A nem európai tömegek Svédországba az utóbbi évtizedekben menedékkérőkként és a svéd állam által átvállalt menekültekként érkeztek, azzal összefüggésben, hogy a skandináv ország az 1970-es évek végétől egyre hangsúlyosabban humanitárius nagyhatalomként és globális viszonylatban is jelentős „menedékországként” pozicionálta magát. 2012 és 2018 között a tízmilliós ország körülbelül 40 ezer menekültet fogadott be évente, a 2015. évi migrációs és menekültválság idején pedig csaknem 163 ezer ember nyújtott be itt menedékkérelmet,[25] amivel egy főre vetítve az egész világon az élen áll. Az utóbbi évtizedben a legtöbben Szíriából, Afganisztánból, Irakból, Iránból, Szomáliából és Eritreából vándoroltak be a skandináv országba.[26]

Svédországban a ma többségben bevándorlók által lakott városrészek (mint a malmői Rosengård vagy a stockholmi Rinkeby és Tensta) jellemzően az 1960–70-es években nyerték el ma ismert formájukat, amikor az állam nagy számban építtetett panelépületeket az arra szociálisan rászoruló, kevésbé tehetősebb svédek és bevándorlók számára. Azóta a frissen érkező bevándorlók is elsősorban ezeket a környékeket preferálják kedvező áraik miatt.

A modern kori migráció jellegzetességei alapján Dánia Svédországgal rokonítható, ugyanis ebben az országban is csak korlátozott számban jelentek meg vendégmunkások Európán kívülről az olajválsággal összefüggésben 1973-ban bevezetett bevándorlási korlátozásokig. Törökországból, Pakisztánból és Marokkóból kevesebb mint 15 ezer vendégmunkás érkezett 1973 előtt. A bevándorlás motorját Dániában is a hazájukat több hullámban elhagyó menekültek alkották. A skandináv ország már az 1970-es években is jelentős számú menekültet fogadott be Chiléből és Vietnámból, újabban pedig a legtöbben Irakból, Iránból, Szomáliából és Afganisztánból jönnek. Összességében Dániába a nem nyugati bevándorlók és leszármazottaik többsége (57,1%-a) tíz országból érkezett: a legtöbbjük Törökországból (64 563 fő), Szíriából (43 942 fő) és Irakból (33 808).[27] Dániában a bevándorlók lakta városrészek kialakulása vegyes képet mutat. Egyes városrészek (mint a Koppenhága belvárosában található Nørrebro) hagyományos munkásnegyedek voltak, és olcsó áraikkal vonzották a bevándorlókat, miközben más negyedek (mint a szintén koppenhágai Mjølnerparken) az 1970–80-as években épültek ki mai formájukban, relatíve olcsó lakhatást kínálva a kevésbé tehetősek számára.

Definíciók és ami mögöttük van

A bevándorlók lakta városrészek gazdaságilag és infrastrukturálisan szinte valamennyi európai országban előnytelenebb képet mutatnak a többségi társadalom által lakott környékeknél, emellett sokszor a bűnözési statisztikáik is rosszabbak. Hivatalos elnevezésük jellemzően az uralkodó politikai diskurzusokat és a felzárkóztatásra vonatkozó szakpolitikai prioritásokat tükrözi.

Nagy-Britanniában az iparosodás nyomán már a viktoriánus időszakban is léteztek proletár- és nyomornegyedek (slum), ahol a helyi munkásosztály tagjai laktak. Ezzel párhuzamosan a XIX. században számos olyan környék – ethnic neighborhood – jött létre, ahol a többségi angoloktól eltérő nemzetiségű csoportok, írek, kínaiak és mások éltek. Az 1940-es években az állam felszámolta a slumokat, az ethnic neighbourhood kifejezés azonban megmaradt. Jelenleg a hivatalos zsargon „hátrányos helyzetű környékekként” (deprived neighbourhoods) emlegeti a gazdaságilag, infrastrukturálisan és bűnözés szempontjából rossz képet mutató városrészeket. A statisztikák egyértelműen kimutatják, hogy az Európán kívüli egyes bevándorlócsoportok összlélekszámukhoz képest nagyobb arányokban élnek efféle környékeken, bár laknak ott britek, írek és kelet-európaiak is.[28]

A brithez hasonló módon alakult az elnevezés Hollandiában is, ahol az 1980-as évekig az angol slumnak megfelelő achterbuurt kifejezéssel illették az infrastrukturálisan elmaradott, többnyire holland munkások által lakott környékeket. Ezekbe a városrészekbe költöztek be nagyobb számban suriname-i, majd török és marokkói vendégmunkások az 1980–90-es években. A politikai és a társadalmi közbeszédben ma „hátrányos helyzetű városrészként” (achterstandswijken), illetve „problémás városrészként” (probleemwijk) utalnak azokra a lakókörnyékekre, ahol magas a munkanélküliség, a bűnözés, és a lakók körében az átlagosnál gyakoribbak az egészségügyi gondok (például a túlsúly), vagy ahol a határértéket meghaladja a zajszennyezés. Az ilyen negyedek lakóingatlanjai jellemzően 80–90%-ban elavult szociális bérlakások. 2007 márciusában Ella Vogelaar lakásügyi, közösségügyi és integrációs miniszter negyven ilyen környéket nevezett meg (az ő neve nyomán ezeket Vogelaarwijknek is hívják). Mivel ezeket a kerületeket jelentős részben továbbra is hollandok lakják, az elnevezések mögött nincs erős etnikai áthallás. A bevándorlásellenes közbeszéd ugyanakkor ezeket a bevándorlók lakta városrészek szinonimájaként kezeli.[29]

Franciaországban az 1950-es évektől az égető lakáshiányt orvoslandó paneltechnológiával hatalmas szociális bérlakótelepeket (habitation à loyer modéré, HLM) húztak fel a nagyvárosok szélén. A hangsúly sokáig a mennyiségen és nem a minőségen volt, még az 1960-as évek elején is nagy számban épültek saját fürdőhelyiség vagy vécé nélküli lakások. Jelenleg Franciaországban körülbelül négymillió, a HLM-programok keretében felhúzott bérlakás található, amelyekben körülbelül tízmillióan laknak.[30] A második világháború utáni, közel három évtizedig tartó gazdasági prosperitás idején a nem európai bevándorlók túlnyomó többsége ezekben a kerületekben telepedett le. Az 1973-as olajválságot követő, elhúzódó gazdasági válság, valamint a hagyományos nehézipari központok elsorvadása különösen súlyosan érintette ezeket a városrészeket. A tartósan magas munkanélküliség, a közbiztonság hiánya, az egyenlőtlenségeket újratermelő közoktatás, illetve az általános társadalmi kilátástalanság miatti harag az 1980-as évektől többször zavargásokhoz, lázadásokhoz vezetett ezekben a kerületekben. A francia politika holisztikusan az 1990-es években kezdett foglalkozni az egyre gyorsabb tempóban gettósodó, bevándorlók lakta városrészekkel. 1996-ban törvényi szinten határozták el ezeknek a területeknek a felzárkóztatását, melyeket innentől kezdve a jogi zsargonban „sérülékeny városi zónáknak” (zones urbaines sensibles, ZUS) neveztek. 2015-ben a hivatalos elnevezés „várospolitikai szempontból kiemelt kerületre” (quartier prioritaire de la politique de la ville, QPV) változott. Jelenleg Franciaországban 1296 QPV található, amelyek területén összesen 4,8 millió ember lakik.[31]

A második világháború után Belgiumban az égető lakáshiányt nem hatalmas bérlakótelepek felépítésével akarták megoldani. Ehelyett a lakhatástámogatásra lekötött költségvetési forrásokból elsősorban a középosztályt segítették – például olcsó hitelekkel –, hogy a városközpontokból kiköltözve saját házat tudjanak vásárolni vagy építeni. Emellett jelentős infrastrukturális beruházásokkal megteremették annak lehetőségét, hogy az újonnan kiépülő és gyorsan terjeszkedő kertvárosok lakói könnyen tudjanak ingázni a belvárosi munkahely és a lakóhelyük között. Ennek a lakhatástámogatási politikának köszönhetően a belga nagyvárosok a második világháborút követő évtizedekben jelentős szuburbanizáción mentek keresztül, amelynek intenzitása az 1960-as években tetőzött. Ahogy a közepes és magas bevételű háztartások elhagyták a városokat, a belső kerületek egyre gyorsabb tempóban kezdtek hanyatlani. A külföldről érkező munkavállalók pedig ezekben a belga középosztály által hátrahagyott, jellemzően a XIX. században épült, fokozatosan lecsúszó kerületek lelakott lakásaiban telepedtek meg. A belga nagyvárosokban ezek a „szegénynegyedek” a történelmi belvárosok tőszomszédságában helyezkednek el, és gyűrűkként veszik körbe a történelmi településmagokat.[32]

Belgiumban két okból nincs a mai napig országosan használt, egységes terminus technicus a bevándorlók által lakott, elszegényedett kerületekre. Egyrészről ezek a városrészek földrajzilag sokkal kevésbé szegregáltak, mint Franciaországban, hiszen még a XIX. században szervesen épültek hozzá a történelmi városmagokhoz, illetve országos szinten sokkal kevésbé tűnnek homogénnek. Másrészről a kétnyelvű, föderatív belga államban a városi (felzárkóztatási) politika a régiók kompetenciája, ezek pedig a források megteremtésén túl a konkrét programok kidolgozását sokszor helyi önkormányzatokra bízzák. Így a belga politikai közbeszédben inkább egy-egy konkrét városrész vált bevándorlók által lakott, elszegényedett kerületek szinonimájává, mint például a Brüsszelben található Molenbeek.

Dániában Franciaországhoz hasonlóan az olcsó, szociális alapon igényelhető bérlakások (almene boliger) nagy aránya (21%) és a külvárosokban megfigyelhető koncentrációja meghatározó volt a gettók kialakulása tekintetében. Az 1960–70-es évek nagy építkezési projektjei során az új lakóövezeteket tömbházakból hozták létre, amelyek előre legyártott betonelemekből álltak. Az 1980-as években aztán kiderült, hogy ez a monoton építési stílus nem nyerte el a dán középosztály tetszését. Tovább tetézte a bajt, hogy konstrukciós hibákból adódóan ezek az épületek rossz minőségűek voltak. Ennek következtében a tehetősebbek elköltöztek, az üresen álló lakásokba pedig az önkormányzat az 1980–90-es években érkező menekülteket, illetve a munka nélküli dánokat helyezte el. A „gettó” szót a dánok köznapi értelemben olyan nagyobb lakóterület megjelölésére használják, ahol sok különböző etnikumú bevándorló és társadalmi problémával küszködő lakos él, továbbá ahol ezek a városrészek és az ott élők többé-kevésbé elkülönülnek a többségi társadalomtól. 2010 óta a hivatalban lévő kormányok gettólistát készítenek, amelyet 2018-ban differenciáltak. Eszerint a problémás lakóövezeteket három kategóriába sorolták: „érzékeny lakóövezet”, „gettó” és „kemény gettó” (I.1. táblázat). Tanulságos, hogy a dán kormány osztályozásából kiindulva egy érzékeny lakóövezet csak akkor minősíthető gettónak, hogyha a nem nyugati országokból érkező bevándorlók aránya meghaladja az 50%-ot.[33]

I.1. táblázat: Gettók, kemény gettók és érzékeny lakóövezetek Dániában 2020-ban

MEGJEGYZÉS: A kiemelés azt mutatja, hogy pontosan mely kritérium alapján minősült az adott lakóövezet gettónak vagy érzékeny lakóövezetnek.

FORRÁS: Kovács, 2021, 8–9.

A három, lakosainak számát tekintve legnagyobb, illetve hosszú ideje a gettólistákon szereplő kemény gettó Tingbjerg/Utterslevhuse (6290 lakos), Gellerupparken/Tovehøj (4965 lakos) és Vollsmose (7259 lakos). Ebben a három, szociális problémákkal régóta küszködő lakónegyedben élnek a legnagyobb koncentrációban a nem nyugati bevándorlók és leszármazottaik. A Koppenhágában található Tingbjerg/Utterslevhuse lakosainak 73%-a, az aarhusi Gellerupparken/Toveshøjban élők 79,3%-a, továbbá az Odensében fekvő Vollesmose városrész lakóinak 78,2%-a nem nyugati származású. Tehát ebben a három kemény gettóban élő összesen 18 514 emberből 14 240 fő nem nyugati bevándorló vagy azok leszármazottja.[34]

Svédországban a párhuzamos társadalmak kialakulása a nagyvárosok (Stockholm, Malmö, Göteborg) peremvidékein épült szociális bérlakásokban tömegesen elszállásolt menedékkérők földrajzi szegregációjára vezethető vissza.[35] Ezeket a negyedeket, ahol a rendőrség számára egyre nagyobb kihívást jelent a rend fenntartása, „érzékeny területeknek” (udsatta områden), a legproblémásabbakat pedig „különösen érzékeny területeknek” (särskilt utsatt område) nevezik. Utóbbiak közé tartozik például a Rinkeby Stockholmban, ahol a lakosságnak körülbelül 89%-a bevándorló vagy bevándorló-hátterű. A különösen érzékeny területek száma Svédországban növekvő tendenciát mutat, jelenleg huszonkét ilyen városrész van, ami a 2015-ös évhez képest 46%-os emelkedést jelent. A „no-go zóna” kifejezés használatát a fegyveres testület tagjai elutasítják, mert ez a szóhasználat szerintük erősen átpolitizált.[36]

Eltér mindezektől a németországi gyakorlat, ahol az erős gazdaságnak és a hatékony államműködésnek köszönhetően a bevándorlók lakta környékek infrastruktúrájukat és közbiztonságukat tekintve soha nem mutattak olyan átfogóan rossz képet, mint több más országban. Ennek, illetve a politikailag korrekt diskurzusnak köszönhetően Németországban máig nincs általánosan bevett elnevezésük a többihez képest hátrányos helyzetű, bevándorlók lakta városrészeknek. Ehelyett ott a szociológiai megközelítés jellemző, mint arra később a „párhuzamos társadalmak” kapcsán visszatérünk.

No-go zóna egykor és ma

A köznyelvben és a bevándorlásellenes diskurzusban a bevándorlók lakta környékeket gyakran nevezik no-go zónáknak, utalva arra, hogy ezekbe a többségi társadalom tagjai nem vagy nem szívesen teszik be a lábukat, valamint hogy a hatóságok – vélten vagy valósan – nem tudják érvényesíteni az állam törvényeit. A hatóságok és a liberális közvélemény ellenben tagadja a no-go zónák létét. De mi az igazság? Vannak-e no-go zónák Európában?

A „no-go zóna” elnevezés európai kontextusban először az északír konfliktus idején jelent meg, és azokat a területeket értették alatta, amelyek felett a brit hadsereg elvesztette az irányítást. Német viszonylatban az 1990-es évek szélsőjobboldali diskurzusában használták először a „felszabadított nemzeti zóna” (National befreite Zone) kifejezést. Akkor szélsőjobboldali magazinok – mint az Einheit und Kampf vagy a Vorderste Front – jelölték meg célként a hatalom átvételét a városok számukra fontos, alapvetően társadalmi-gazdasági problémákkal küzdő bizonyos részein (bárok, közterek), ami természetesen erőszakos cselekedetek árán következett volna be.[37]

Az európai bevándorlók lakta városrészek kapcsán a kifejezést amerikai véleményformálók vezették be a közbeszédbe: 2002-ben David Ignatius, a The New York Times szerzője úgy fogalmazott: Párizs észak-afrikaiak által lakott külvárosai „éjszaka no-go zónákká váltak”.[38] 2006-ban Daniel Pipes amerikai iszlámkritikus történész általánosságban is no-go zónákként definiálta a francia „sérülékeny városi zónákat” (ZUS), bár pár év múlva finomította véleményét.[39]

Közel egy évtizeddel később a terminus ismét a tengeren túlról tért vissza az európai közbeszédbe. A Charlie Hebdo szerkesztősége ellen 2015 januárjában elkövetett támadás után az amerikai Fox News által megszólaltatott amerikai újságírók több alkalommal „nem muszlimok számára no-go övezetnek” minősítették Franciaország több külvárosát. A kijelentésért pár nappal később a csatorna elnézést kért.[40]

A 2015-ös migrációs hullám nyomán a már Európában élő bevándorlócsoportok kibeszéletlen integrációs problémái is a figyelem középpontjába kerültek, a no-go zónák kérdése pedig szimbolikus jelentőségűvé vált. A bevándorlásellenes csoportok egyre nagyobb következetességgel nevezték így a bevándorlók lakta környékeket, ezzel is próbálva rámutatni arra, hogy a fősodratú politika elvesztette az irányítást a bevándorlás ügyében. A mainstream, de különösen a kormányzó pártok természetesen ezt következetesen tagadták. 2015 novemberében a párizsi terrortámadások nyomán több európai médium is no-go zónának nevezte a brüsszeli Molenbeeket, ahol a merénylők is laktak.[41] Az ügy nyomán Jan Jambon belga belügyminiszter egy interjúban elismerte, hogy a rendőrség nem tartja ellenőrzése alatt a helyzetet.[42]

A vita nemcsak nemzetállami, de összeurópai szinten is megindult. És míg a nyugat-európai kormányok jellemzően saját országuk kapcsán, szakpolitikai keretek között, addig a bevándorlásellenes erők egyre inkább európai szinten, a bevándorlás kontextusában közelítették meg a no-go zónák problémáját. Az indulatokat fokozta, hogy a kérdésben Donald Trump és adminisztrációjának több tagja is az európai no-go zónák léte mellett foglalt állást, konkrétan megnevezve egyes országokat.[43]

A bevándorlásellenes erők álláspontját erősítette, hogy több országban a finanszírozási problémákkal küzdő, nemzet- és közbiztonsági kihívások orvoslásához elégtelen jogi keretek közé szorított hatósági szervek egyes képviselői is no-go zónákról beszéltek a sajtónak, ezzel próbálva felhívni a döntéshozók figyelmét mindennapi problémáikra.[44]

A bevándorlásellenes és rendszerkritikus pártok megerősödésére válaszul a „no-go zóna” terminust egyes fősodratba tartozó politikusok is használni kezdték, ezzel jelezve, hogy komolyan veszik a társadalom növekvő aggodalmait. Angela Merkel először 2017 decemberében a Bajor Keresztényszociális Unió (Christlich-Soziale Union in Bayern, CSU) kongresszusán, majd 2018 februárjában egy interjúban általánosságban beszélt arról, hogy Németországban vannak no-go zónák, ami elfogadhatatlan. A beszéd részben az Alternatíva Németországért (Alternative für Deutschland, AfD) szélsőjobboldali párt megerősödésének, részben a bűnözői klánok elleni zéró tolerancia[45] meghirdetésének kontextusában született.[46] A politikai retorika mellett a Szövetségi Nyomozóhivatal (Bundeskriminalamt, BKA) akkori vezetője viszont egy interjúban azon véleményének adott hangot, hogy Németországban nincsenek kifejezetten no-go zónák, csak olyan területek, ahol bizonyos csoportok – például szélsőbaloldali szerveződések, kábítószer-kereskedők – megpróbálnak egyes területeket ellenőrzésük alatt tartani, és a hatóságok nem tudták még őket teljesen kiszorítani onnan.[47]

A német kancellárnál konkrétabban beszélt a problémáról a belga Bianca Debaets esélyegyenlőségi regionális miniszter és brüsszeli ellenzéki politikus, amikor 2018 júliusában úgy fogalmazott, hogy a belga fővárosban „túl sok a nők és az LMBTQ-közösség tagjai számára a no-go környék”.[48] A 2015-ös migrációs hullámot követően egyértelművé vált, hogy az utcai szexuális zaklatások Franciaországban, Németországban, Svédországban és máshol is nagyban kötődnek egyes bevándorlócsoportokhoz, és az általuk lakott környékeken sokkal jellemzőbbek, mint a többségi társadalom városrészeiben.[49]

A muszlimok által nagy arányban lakott területeken emellett kiemelten veszélyeztetettek a külsőségeik alapján felismerhető zsidók. A statisztikák egyértelműen bizonyítják, hogy Franciaországban, az Egyesült Királyságban, Németországban, Hollandiában, Svédországban és más nyugati országokban az elmúlt években jelentősen megnőtt a muszlim bevándorlók által elkövetett antiszemita atrocitások száma.[50] Ennek fő oka, hogy különböző iszlamista csoportok az elmúlt évtizedekben sikerrel tematizálták vallási konfliktusként a korábban nemzeti keretek között értelmezett palesztin–izraeli szembenállást, a maguk identitását újrafogalmazó muszlim bevándorló fiatalok egy része pedig magáévá tette az antiszemita gondolatokat.[51]

Általánosan elfogadott definíció híján az európai no-go zónák létéről, illetve nemlétéről szóló vita továbbra is politikai és világnézeti síkon zajlik, a polgárok pedig jellemzően politikai nézetüktől – pontosabban hitelesnek tartott hírforrásaiktól – függően vallják vagy tagadják a létezésüket.[52] Általánosságban kijelenthető, hogy Európában az eredeti, háborús értelemben vett no-go zónák nincsenek. Számos olyan városrész, jellemzően lakókörnyék van viszont, ahol mára a bevándorlók adják a többséget, párhuzamos társadalmak alakultak ki, megjelent az etnikai alapú szervezett bűnözés, az átlagosnál rosszabb a közbiztonság, a többségi társadalom tagjainak szubjektív biztonságérzete rossz, és a hatóságok képviselői nem látják át a belső viszonyokat, illetve a munkájuk ellátása során (hol saját elhatározásukból, hol politikai nyomásra) más gyakorlatot követnek, mint a többi városrészben. Ebben az új értelmezésben azonban megáll a „no-go zóna” elnevezés egyes környékek kapcsán, ahol bevándorlók élnek. A különböző európai országok bevándorlók lakta környékei ugyanakkor vegyes képet mutatnak, és félrevezető lenne azokat egyöntetűen no-go zónákként definiálni.

Párhuzamos társadalmak

A bevándorlók lakta környékek gyakran mutatnak a többségi kultúrától eltérő arculatot, a kívülállók számára ezek belső viszonyai és társadalmi dinamikái sokszor átláthatatlanok. A párhuzamos társadalmak problémája a politikai közbeszédben is megjelenik. A jelenség persze nem új keletű. A többségi társadalom mellett élő párhuzamos társadalmak a történelem során mindig és mindenhol megjelentek valamilyen formában és valamennyi ideig, amikor azonos gyökerű emberek nagy tömegben telepedtek le egy az övéktől eltérő kultúrájú célországban. Az angolszász világban, ahol az etnikai és felekezeti elkülönülés a kezdetektől része a nemzet fejlődésének, ez eleinte nem jelent meg problémaként. Ugyanígy természetesnek volt ez tekinthető az olyan „oszlopos társadalmakban”, mint például a belga, ahol a különböző társadalmi csoportok (flamandok, vallonok, németek) egyébként is párhuzamos intézményrendszereket működtettek, így a frissen érkező bevándorlók szükségszerűen maguk is saját „oszlopot” hoztak létre. Hasonló volt a helyzet Hollandiában, ahol a társadalom a tömeges bevándorlás előtt is különböző vallási és ideológiai csoportokból szerveződött, az újonnan érkezők így automatikusan olyan vallási és kulturális jogokat kaptak, mint amilyenekkel a történelmi kisebbségek rendelkeztek.[53]

A mai napig komoly gondot jelent ugyanakkor az elkülönülés Németországban és Európa azon országaiban, ahol a nemzetfogalom kulturálisan aránylag homogén közösségekhez kötődik, és/vagy erős központi hatalom alakult ki. Ezekben az államokban a párhuzamos társadalmak az államhatalom meggyengülését és a nemzet kohéziójának megbomlását jelentik. Nem véletlen, hogy a „párhuzamos társadalom” (Parallelgesellschaft) kifejezést éppen egy német társadalomtudós, Wilhelm Heitmeyer használta először az 1990-es években. A definíció a török diaszpóra kapcsán született meg, és arra a jelenségre utal, amikor egy etnikai és/vagy vallási kisebbség önmagát a többségi társadalomtól elkülönülve szervezi meg.[54] A terminusra azóta számos meghatározás született. Ezek jellemzően öt kritériumot neveznek meg, amelyek eltérő súllyal és mértékben vannak jelen a különböző esetekben:[55]

1. az elkülönülő csoport vallási és/vagy etnikai homogenitása;

2. közel teljes polgári, társadalmi és gazdasági szegregáció a hétköznapokban;

3. a többségi társadalom intézményeinek duplikálása;

4. formális és önkéntes szegregáció;

5. lakóhely szerinti szegregáció.

A politikai és társadalmi közbeszédben a terminushoz többféle tartalom is párosul. A vendégmunkásokat nagy számban befogadó országokban – például Németországban, Ausztriában, Belgiumban vagy Hollandiában – egészen az 1980-as évekig az volt az alapvető elképzelés, hogy a bevándorlók idővel majd hazatérnek, ezért hiba lenne elszakítani őket az eredeti kultúrájuktól. Amikor azonban egyértelművé vált, hogy a külföldiek maradnak, az angolszász ihletésű „multikulturális” megközelítést az „integratív” hozzáállás váltotta fel.[56]

A párhuzamos társadalmak problémája jellemzően az integrációs kudarcokat szimbolizáló konkrét esetek kapcsán vált a közbeszéd tárgyává: Hollandiában ez 2004-ben az iszlámkritikus filmrendező, Theo van Gogh meggyilkolását, Nagy-Britanniában pedig a 2005-ös londoni terrortámadásokat követően történt meg. A párhuzamos társadalom mind a holland, mind a brit esetben azokat a radikális muszlim szubkultúrákat jelentette, amelyek ideológiai hátországot biztosítottak az elkövetőknek. Franciaországban a kifejezés a 2005-ös külvárosi zavargások során vált használatossá. Mivel a rendbontások résztvevői itt különböző etnikai és vallási hátterű, második és harmadik generációs bevándorlók voltak, a párhuzamos társadalom a külvárosok (banlieue-k)[57] többségi társadalomtól elidegenedett fiataljainak a mikrokozmoszát jelentette.

A különbségek ellenére egy dolog mindenhol azonos volt: a párhuzamos társadalom az integrációs kudarcok szimbóluma és az addig pozitív előjelű, angolszász kultúrából importált multikulturális társadalom utópiájának az ellentétele lett. A párhuzamos társadalmak lokálisan szerveződnek, és egy országon, sőt egy városrészen belül sem fedik le az adott valláshoz vagy etnikumhoz tartozó teljes közösséget. A németországi törökök kapcsán például számos kutatás alátámasztja, hogy az ország különböző pontjain élő közösségek egymástól merőben eltérő képet mutatnak, és az integráció különböző szintjein állnak.