GRAHAM MOORE

Az éjszaka fénye

„Hipnotikus és felejthetetlen. Graham Moore a XIX. század végének New Yorkját választotta története helyszínéül hihetetlen nagyságokkal a főszerepben – Edison, Tesla, Westinghouse –, és egy olyan zseniális, letehetetlen regényt írt, amit senki nem felejt el egyhamar.
Az éjszaka fénye a képzelet legvégső határait feszegeti.”

Gillian Flynn

„Lenyűgöző regény elképesztő történelmi hűséggel, miközben a szórakoztató irodalmi kvalitásaiból sem veszít semmit.”

Noah Hawley

„Amerikai feltalálók lélegzetelállító portréja… Paul Cravath ravasz jogi taktikázásán és Nikola Tesla világújító munkáin keresztül Moore egy rendkívül összetett, élettel teli történetet mesél el a XIX. század végének New Yorkjáról. Agnes Huntington jelenetein keresztül pedig A nagy Gatsby világának különleges ragyogásába is betekintést nyerhetünk.”

Entertainment Weekly

„A kiemelkedő történelmi regények igazi mintapéldája… Graham Moore rendkívüli módon ásta bele magát rég elfeledett feljegyzésekbe, hogy elmeséljen egy döbbenetes történetet két géniuszról, akik nemcsak egy brutális csatában mérettek meg, de közben meg is változtatták a világot.”

The Washington Post

Graham Moore: The Last Days of Night

Copyright © 2016 by Graham Moore

Map copyright © 2016 by David Lindroth

Hungarian translation © Orosz Anna, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Graham Moore: The Last Days of Night

Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC, New York, 2017

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978-963-419-654-9 (epub)

ISBN: 978-963-419-679-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Magyar Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sümegi Mariann

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: történelmi

Az éjszaka fénye történelmi fikció.

A regényben szereplő ismert személyeken, helyszíneken és megtörtént eseményeken kívül minden név, karakter és történés az író képzeletének műve.

NAGYAPÁMNAK, DR. CHARLIE STEINERNEK,

aki kilencéves koromban, a Bell Kutatóintézetben tett látogatásunkon megtanított értékelni a tudományt. Intelligenciájával, kedvességével és tisztességes életével egy olyan példát állított elém, amelyre a mai napig törekszem.

Első rész
Kiszögellés

Hát nem érted, hogy Steve-nek halvány fogalma sincs a technológiáról? Ő csupán egy kiváló ügynök… de semmit sem tud a műszaki tudományokról, és szinte minden, amit mond és gondol, tévedés.

Bill Gates

ELSŐ FEJEZET
Az éjszaka fénye

Az emberek nem tudják, mire vágynak, amíg meg nem mutatjuk nekik.

Steve Jobs

1888. május 11.

AZON A NAPON, amikor először találkozott Thomas Edisonnal, Paul végignézte, ahogy egy férfi elevenen elég a Broadway felett.

Az áldozatbemutatásra péntek délelőtt került sor. Pault, amint kilépett az irodája épületéből a zsúfolt utcára, magával sodorta az ebédjére siető nyüzsgő tömeg. Impozáns megjelenésével, százkilencvenöt centi magasságával, széles vállaival, simára borotvált arcával, a hivatalban dolgozó New York-i ifjaktól elvárt fekete öltönyével és hosszú nyakkendőjével kiemelkedett a járókelők tömegéből. Haja, amelyet tökéletes precizitással választott el középen, már kissé ritkulni kezdett a homloka felett. Idősebbnek tűnt huszonhat événél.

Paul csatlakozott a Broadwayen hömpölygő tömeghez, amikor felfigyelt egy fiatal férfira, aki Western Unionos egyenruhában ácsorgott egy létrán. A férfi az elektromos vezetékeket babrálta. A vastag fekete kábelek, amelyek mostanában kezdték átszelni az eget a város felett, cikcakkban keresztezték a régebbi, vékonyabb távíróvezetékeket, amelyek a viharos tavaszi szélben egymásba gabalyodtak. A Western Union embere ezeket próbálta kibogozni. Úgy festett, akár egy kisgyermek, akinek hatalmas cipőfűzőkkel gyűlt meg a baja.

Paul gondolatai a kávé körül forogtak. Még újnak számított New York pénzügyi negyedében, ahogy a Broadway 346. szám alatti épület harmadik emeletén található ügyvédi irodában is. Még nem döntötte el, hogy melyik környékbeli kávéházat részesíti előnyben. Ott volt az a kávézó észak felé, a Walkeren. Meg az a lassabb kiszolgálású, de felkapottabb hely a Baxteren, kakas dísszel az ajtaján. Paul fáradt volt. A fuvallat gyengéden simogatta az arcát. Aznap először járt odakint, az éjszakát az irodájában töltötte.

Amikor megpillantotta az első szikrát, még nem fogta fel azonnal, hogy mi történik. A szerelő megragadta az egyik vezetéket, és megrántotta. Paul pukkanást hallott, egyetlen különös, gyors pukkanást, amibe beleborzongott. Később úgy emlékezett, mintha a hangot egy villanás is kísérte volna, igaz, akkor még ő maga sem volt biztos abban, mi volt az. A szerelő kinyújtotta szabad kezét, hogy segítségképpen elkaphasson vele egy másik vezetéket. Ezzel a mozdulattal, ahogy Paul később megértette, a férfi a legnagyobb hibát követte el. Összekapcsolta a két vezetéket, és élő áramvezetékké vált.

A következő pillanatban a szerelő mindkét karja rázkódni kezdett, melyet narancssárga szikrák kísértek.

Legalább kétszázan lehettek aznap délelőtt az utcán, és mind egyszerre pillantottak fel a férfira; a széles karimájú cilinderben parádézó üzletemberek, a tőzsdei kereskedők segédei, akik titkos üzeneteket szorongatva loholtak a Wall Streetre, a titkárnők zöldeskék szoknyájukban és hozzáillő blézerükben, a szendvicsre vadászó könyvelők, a Washington térről idelátogató, Douche-t viselő finom úri hölgyek, a potyaebédet leső helyi politikusok és a göröngyös macskaköveken vastag kerekű konflisokat húzó lovak. A Broadway ütőérként lüktetett Manhattan alsó részén. Olyan mesés vagyonok születtek a környék utcáin, amelyekhez az egész világon semmi sem volt fogható. Paul a reggeli lapban olvasta, hogy John Jacob Astor hivatalosan is gazdagabb lett az angol királynőnél.

Minden szempár az égre szegeződött. A férfi szájából kék színű láng tört elő, amely meggyújtotta a haját. A ruhái is azonnal elégtek. A férfi előrebukott, karjai azonban még mindig körbefonták a vezetékeket. Lábai ernyedten lógtak a létra előtt. Teste olyannak tűnt ebben a pózban, mint a keresztre feszített Jézusé. A kék színű láng leolvasztotta a bőrt is a csontjairól.

Eddig még senki sem sikoltott. Paul továbbra sem volt bizonyos abban, mi is történik körülötte. Látott már erőszakot, elvégre egy farmon nőtt fel Tennesseeben. A halál, a haldoklás hétköznapi látványnak számított a Cumberland folyó mentén. Ám ehhez foghatót még soha nem tapasztalt.

Másodpercek múltán a férfi vére a fiatal újságárus fiúkra kezdett ömleni, és ekkor kitört a pánik. Az emberek egymást taposva menekültek a helyszínről. A férfiak összeütköztek a hölgyekkel. Az újságárus fiúk átvágtak a tömegen, és vissza sem nézve, fejvesztve menekültek, miközben igyekeztek kirázni a hajukból a férfi égett húsát.

A lovak is megijedtek, és patáikkal halálra rémült gazdáik arcához rúgtak. Paul egészen addig kővé dermedve állt, míg észre nem vette, hogy az egyik újságárus fiú a fiáker kerekei alá esett. A fogat első lovai lerázták magukról a gyeplőt, és megindultak, egyre közelebb húzva a kerekeket a fiú mellkasához. Paul gondolkodás nélkül odaugrott a fiúhoz, és a vállánál fogva megragadta, majd elrántotta a lovak elől.

Paul a zakója ujjával letörölte a piszkot és a vért a gyerek arcáról. Ám mielőtt még szemügyre vehette volna, hogy nem sérült-e meg, a fiú már bele is veszett a tömegbe.

Paul egy távírópóznának támaszkodva leült a járdára. Émelyegni kezdett. Zihálva vette a levegőt, próbált megnyugodni.

Csak tíz perc múltán hallotta meg a tűzoltók érkezését jelző csilingelést. Három ló vontatott egy víztartályt a rettenetes baleset helyszínére. Fél tucat, fekete gombos egyenruhát viselő tűzoltó nézett fel hitetlenkedve az égre. Egyikük ösztönösen a gőzzel működő tömlőért nyúlt, a többiek borzongva meredtek a férfira. Soha nem láttak még ehhez fogható tüzet. Ez az elektromosság műve volt. Márpedig az ember alkotta világosság szörnyű csodája éppolyan titokzatos és felfoghatatlan volt, akár egy ótestamentumi csapás.

Paul megbabonázva nézte végig, ahogy a tűzoltók remegő kézzel levágták a vezetékekről az elszenesedett testet. Háromnegyed óráig tartott a művelet, melynek minden másodpercét tudatosította magában, de nem az emlékezés miatt, hanem hogy elfelejthesse ezeket a képeket.

Paul ügyvéd volt. Rövid jogi pályafutása művelte ezt vele. Megnyugtatták a részletek. Halálos félelmeit csak az enciklopédikusan rendszerezett információk csillapíthatták.

Paul zseniálisan alkotott történeteket. Meséi tökéletesen adták vissza a valóságot. Az egymástól távol álló eseményekből is könnyen alkotott összefüggő történetet. A jelenetek, amelyeket Paul aznap reggel látott ‒ a rutinfeladat, egy óvatlan mozdulat, a vezetéket megragadó kéz, a zsúfolt utca, a kipattanó tűz, a véres gyerek, a holttestből csöpögő vér ‒, később majd koherens egésszé állnak össze. Sztorijának lesz eleje, közepe és vége. Egy csattanós konklúzióval ér majd véget, és azután eltűnik a felejtésben. Ez a megsemmisülés a varázsa minden történetnek. Ha egyszer Paul feleleveníti ennek a napnak az emlékét, akkor az már azt jelenti, hogy sikeresen feldolgozta az eseményeket. A gondosan felépített narratíva ugyanis megóvja az elméjét a borzalmas emléktől.

Paul tudta, hogy még egy valódi történet is csupán a képzelet műve. A minket körülvevő kaotikus világot értelemmel bíró világgá rendszerezzük. Kognitív gépezetünk az érzelmek búzaszemeit elválasztja az érzékelés ocsújától. A valódi világ telis-tele van történetekkel, melyek nagy részét figyelmen kívül hagyjuk egészen addig, amíg nincs okunk arra, hogy másként cselekedjünk. Minden történet technikai találmány, ami nem is áll olyan távol attól a felfedezéstől, ami azon a reggelen leolvasztotta a férfi bőrét a csontjairól. Egy jó történet éppen ilyen veszélyes lehet.

Paul ügyvédként olyan történeteket mesélt, melyek erkölcsi tanulsággal bírtak. Amelyekben csak bántalmazottak és bántalmazók, megrágalmazottak és rágalmazók, meglopottak és tolvajok léteztek. Fáradságot nem kímélve alkotta meg e karaktereket, és addig csiszolgatta őket, amíg a felperes igazához ‒ vagy éppen akit Paul védett ‒ kétség sem férhetett. A védőügyvéd feladata nem az igazság megállapítása, hanem egy olyan történet megalkotása, ahol a tényekből egyértelmű erkölcsi tanulság vonható le. Paul történetei megcáfolhatatlan képet ábrázoltak a világról. Majd miután a világ rendezetté vált, és az ügyfelei fizettek, a történetek semmivé lettek. A vakmerő bevezetést lebilincselő tárgyalás követte, hogy azután kielégítő befejezéssel érjen véget. Olykor talán egy-egy aprócska fordulatot is tartogatott még a történet, végül pedig… tovatűnt. Paul iktatta, rendszerezte, archiválta.

Nem kellett mást tennie, mint újra és újra felidéznie az eseményeket, amelyeknek ma szemtanúja volt. Az ismétlés hozta el számára a megváltást.

Csakhogy, mint később kiderült, a Broadway felett lángoló holttest csak a második legrémisztőbb dolog volt, amit Paul Cravath ezen a napon látott.

Késő éjszaka, amikor a titkárnője a yorkville-i lakásába távozott, és az iroda vezetői is már az Ötödik sugárúti háromszintes otthonukban pihentek, Paul képtelen volt hazaindulni az Ötvenedik utcai legénylakásába, ehelyett lázasan jegyzetelt Waterman töltőtollával. Egyszer csak megjelent egy fiú az irodája ajtajában. Táviratot hozott.

Azonnal keressen fel, állt a táviratban. Sok megbeszélnivalónk van, szigorúan négyszemközt.

A távirat T. Edisontól érkezett.

MÁSODIK FEJEZET
A Menlo Park-i varázsló

A pokolba is! Itt nincsenek szabályok! Arra törekszünk, hogy létrehozzunk valamit.

Thomas Edison, Harper’s Magazine, 1932. szeptember

PAUL A KABÁTJÁÉRT NYÚLT, de még mielőtt elindult volna, szorosabbra kötötte a nyakkendőjét. Majdnem hat hónapja pereskedett Thomas Edisonnal, de még soha nem találkozott a világ leghíresebb feltalálójával.

Edisonnak bizonyosan értesülnie kellett a balesetről. A legnagyobb nyilvánosság előtt, New York legzsúfoltabb utcáján végzett az elektromosság egy emberrel. Biztos, hogy nem fogja szó nélkül hagyni. De vajon mit akarhat Paultól?

Mielőtt elhagyta volna az irodát, Paul elővett egy dossziét az egyik fiókból. Néhány dokumentumot a gyapjúkabátja belső zsebébe rejtett. Bármire is készül Edison, Paul is tartogat számára egy-két meglepetést.

A Broadway elhomályosult ezen a késői órán. Az utcát megvilágító gázlámpák fénye halványsárga ragyogást kölcsönzött a macskaköveknek. Csak egyetlen pont világított a távolban. Manhattanben citadellaként emelkedett ki a Wall Street a maga tündöklő elektromos fényeivel.

Paul a sötétségbe borult észak felé fordult, és gyorsan leintett egy fiákert.

– Vigyen az Ötödik sugárút 65.-höz ‒ utasította a kocsist. Noha az Edison General Electric vállalat hírneves laboratóriuma New Jersey-ben volt, a cég központi irodája ennél jóval patinásabb környéken helyezkedett el.

A kocsis hátrafordult, hogy jobban szemügyre vehesse Pault.

– Csak nem a Varázslóval van találkája?

– Nem hinném, hogy az édesanyja így nevezte volna el.

– Ó, az anyja réges-rég meghalt ‒ felelte a kocsis. ‒ Nem is tudta?

Paul ámulatba ejtőnek találta, ahogy Edison története legendává vált az emberek szemében. Alig egy évtizede lett ismert, és máris sikerült valamiféle modern nemzeti hőssé avanzsálnia. Dühítő, de meg kellett hagyni, átkozottul jól csinálta.

– Ő is éppolyan földi halandó, mint akárki ‒ felelte Paul ‒, bármit is írjanak róla a The Sunban.

– Ő egy csodatevő. Képes villámlást előidézni egy üvegben. Hangokat egy rézdrótban. Mégis melyik földi halandó volna képes ilyesmire?

– Az, aki gazdag.

A lovak végigügettek a Broadwayen, túl a csöndes Houstonon és a Tizennegyedik utca elegáns sorházain. A sziget sötétbe borult, egészen addig, míg rá nem fordultak az Ötödik sugárútra. Ekkor hirtelen láthatóvá váltak a villanylámpák, melyek beragyogták a sugárutat. New York utcáinak nagy részét szénnel működő gázlámpák világították éjjelente, ugyanaz a homályos, derengő fény pislákolt már száz éve. Ám a közelmúltban egy maroknyi üzletembernek módja nyílt arra, hogy épületeiket új villanylámpákkal világítsák meg. Amerika fényének kilencvenkilenc százalékát alig néhány utca adta, melyek nevét mindenki ismerte: Wall Street, Madison sugárút, Harmincnegyedik utca. Minden nappal egyre fényesebbé váltak, ahogy újabb és újabb épületeket láttak el villanyvezetékekkel. A levegőt átszelő kábelek erődítményként ölelték körbe a negyedet. Paul felpillantott az Ötödik sugárútra. Jól láthatta, micsoda fejlődés ment itt végbe a többi városrészhez képest.

Ha azonban Paul sikerrel jár, Edison kivilágított birodalmára hamarosan az összeomlás vár.

Este tizenegykor lépett be az Ötödik sugárút 65. szám ajtaján. Megpillantotta az ablaküveg mögött álldogáló nagy termetű őröket, akik kezükben lezserül tartották fegyverüket. Szükségtelennek érezte ezt a pózolást.

Az épület középső lépcsősoránál középkorú, szakállas férfi fogadta Pault. Mosolytalan arccal nyújtott kezet neki.

– Charles Batchelor.

– Tudom, ki maga ‒ felelte Paul. Batchelor Edison jobbkeze volt: ő vezette a laboratóriumát, és az első számú embere is volt egyben. Edison, ha a szükség úgy hozta, Batchelorral végeztette el a piszkos munkát. A lapok szerint a két férfi elválaszthatatlan volt, de munkaadójával ellentétben Batchelor soha nem adott interjút. Egyetlen címlapon sem lehetett látni az arcképét Edisoné mellett.

– Már várja magát. ‒ Batchelor csak ennyit mondott. Paul követte őt felfelé a lépcsőn. Edison irodája a negyediken volt. Batchelor kitárta a kétszárnyú tölgyfa ajtót, előreengedte Pault, majd anélkül, hogy egy szót is szólt volna, megállt a küszöbnél. Mintha láthatatlanná vált volna, ha épp nem kapott utasítást a főnökétől.

Gazdagon díszített iroda tárult Paul szeme elé, spanyol bőrrel bevont székekkel, üvegborítású mahagóni íróasztallal, amelyen csak úgy hemzsegtek az elektromos berendezések. A helyiség legtávolabbi sarkában egy összecsukható ágyat fedezett fel. Azt rebesgették, Edison soha nem aludt többet három óránál. De, mint minden róla szóló pletykáról, Paul erről sem tudta eldönteni, elhiggye-e.

A díszes tapétával bevont falakra gyönyörű, rózsa alakú villanykörtéket szereltek. Ó, te jó ég, hogy ezek milyen fényesen ragyogtak!

Paul egy pillantást vetett a kezére. Rádöbbent, hogy még soha nem látta a tulajdon kezét villanylámpa fényénél. Látta a bőre alatt futó kék ereket, a szeplőket, a himlőhelyeket, a sebhelyeket, a koszt, az apró ráncokat, amelyek felgyülemlenek, mire az ember betölti a huszonhatot. Alaposan megfigyelte a középső ujját, amely mindig árulkodóan rángatózott, ha éppen ideges volt. Paul nem csupán a fényt látta újnak, hanem önmagát is. Elég volt egyetlen aprócska izzószál, és máris olyan ember vált belőle, amilyennek addig el sem tudta képzelni magát. Thomas Edison impozáns mahagóniasztala mögött ült és szivarozott.

Jóképűbb volt, mint amire Paul számított, és soványabb, mint amilyennek a fényképek mutatták. Jellegzetesen középnyugati, markáns álla volt. Noha a negyvenes éveiben járt, a haja éppoly rakoncátlan maradt, mint egy iskolás fiúé. Egy kevésbé karizmatikus embert öregített volna, Edisonnál azonban arra hívta fel a figyelmet, hogy fontosabb dolga is akadt, mint hogy a hajával bíbelődjön. A bántóan éles fénynél Paul még az őt figyelő szürke szempárt is jól látta.

– Jó estét!

– Miért kellett idejönnöm, Mr. Edison?

– Egyből a lényegre tér. Szeretem, ha egy ügyvéd ilyen határozott.

– Én nem a maga ügyvédje vagyok.

Paul szavai hallatán Edison felvonta a szemöldökét, majd egy papírlapot csúsztatott felé az íróasztalon. Paul egy kissé várakozott, mielőtt közelebb lépett volna az asztalhoz. Nem akart elmozdulni arról a pontról, ahol állt, de kíváncsi volt, vajon mit akarhat mutatni neki Edison.

A The New York Times címlapjának próbanyomata volt. HALÁLOS VEZETÉKEK ‒ ordította a szalagcím. BORZALMAS LÁTVÁNY ‒ EGY SZERELŐ SZÉNNÉ ÉGETT A DRÓTRENGETEGBEN. A szalagcím alatti feldúlt cikk a villamos energia veszélyeire figyelmeztetett. Felháborodott szerzői azt a kérdést feszegették, vajon biztonságos-e olyan vezetékekkel ellátni a várost, amelyek ettől a szinte ismeretlen, nyers energiától duzzadnak.

– Ez a holnapi újság ‒ jegyezte meg Paul. ‒ Hogyan szerezte meg?

Edison ügyet sem vetett a kérdésre.

– A maga kis irodácskája… mi is a neve?… Pont ott van, ahol az eset történt, nem igaz?

– Szemtanú voltam.

– Valóban?

– Láttam, ahogy az a férfi lángra gyúlt, és azt is végignéztem, ahogy a tűzoltók levágták a testét a vezetékekről. De azok ott a Broadwayen nem a maga vezetékei voltak. És nem is az ügyfelemé, hanem a U. S. Illuminating társaságé. Lévén, hogy nem vagyok Mr. Lynch ügyvédje, hála istennek semmi közöm az egészhez. Ahogy ahhoz a vitához sincs, ami maga és George Westinghouse között zajlik.

– Tényleg ezt gondolja?

– Miért akarta, hogy idejöjjek?

Edison egy darabig hallgatott, mielőtt újból megszólalt volna.

– Mr. Cravath, ha nem vette volna észre, egy háború kellős közepén vagyunk. Az elkövetkezendő években valaki olyan villamosenergia-rendszert fog kiépíteni, amely az egész országot kivilágítja. Talán én leszek az. Talán Mr. Westinghouse. De azok után, ami ma történt, egészen biztos, hogy nem Mr. Lynch. A sajtó holnap reggel ízekre fogja szedni.

– Akkor holnap jó napom lesz.

Edison az aranytálcára hamuzott.

– Az elmúlt évben ‒ folytatta ‒ több ellenfél kötötte le a figyelmemet és az energiáimat. Azonban a mai naptól fogva csupán egyetlen ellenfelem maradt. A maga ügyfele. Vagy én fogok győzni, vagy Mr. Westinghouse. Ez ilyen egyszerű. A cégem tízszer nagyobb, mint az övé, ráadásul hét évvel korábban kezdtem ennek a technológiának a gyártását, mint ő. J. P. Morgan pedig személyesen ígérte meg nekem, hogy bármennyivel hajlandó támogatni a terjeszkedésünket. Ami pedig engem illet… nos, úgy vélem, tisztában van azzal, hogy ki vagyok.

Edison mélyen beleszívott a szivarjába, majd komótosan kifújta a füstöt.

– Azért hívattam ide, hogy megkérdezzem magától: tényleg azt képzeli, hogy van bármiféle esélye?

Ekkor olyan pillantást vetett Paulra, amilyet egy sintér vetne egy kóbor kutyára, amelyet nemsokára elaltat.

– Mr. Cravath, a villanykörtét én találtam fel. Nem George Westinghouse. Ezért akarom az utolsó centjét is elperelni tőle. Westinghouse gazdag ember, ön viszont arra készül, hogy elherdálja a vagyonát, mert egy olyan ügyben próbál legyőzni engem, Mr. Cravath, amit már rég megnyertem. Ha ez az egész véget ér, Westinghouse vállalata az enyém lesz. A maga ügyvédi irodája is az enyém lesz. Úgyhogy fejezze be! Elég volt ebből! Mindenkinek, aki az utamban áll, bántódása fog esni. A saját érdekében tanácsolom, hogy maga ne legyen közöttük.

Edison szürke szemeinek sarkában különös ránc tűnt fel. Beletelt egy kis időbe, mire Paul rájött, mi is tükröződik Edison tekintetében. Aggodalom.

Ez felébresztette a benne rejlő dühöt.

– Örülök, hogy ma este magához kéretett ‒ felelte Paul. ‒ Így legalább nem kellett időpontot egyeztetnem önhöz.

– Nocsak, valóban? És miért akart találkozni velem?

– Hogy közöljem magával a rossz hírt. Be van perelve.

– Be lennék perelve? ‒ Halvány mosoly bújt elő Edison arcán. ‒ Na és ki indított pert ellenem?

– George Westinghouse.

– Fiam, maga el van tévedve.

– Mi is bepereljük magát.

– Mégis miért? ‒ nevetett Edison.

– Amiért megsértette az izzólámpára vonatkozó szabadalmunkat.

– Én találtam fel az izzólámpát.

– Ezt mondta a szabadalmi hivatal is. De várjunk csak! Nem létezett más izzólámpa-szabadalom a magáé előtt? Nem adott már be korábban valaki más is a magáéhoz hasonló tervrajzokat?

Edison gyorsan rájött, mire akar kilyukadni Paul.

– Sawyerre és Manre gondol? Az az egész ügy nevetséges. A terveiknek semmi közük az én izzólámpaterveimhez. Be akarnak perelni? Csak tessék, rajta, pereljenek be.

– Nos, attól tartok, ezt ők már nem tehetik meg, mivel a szabadalmaik már nem az ő tulajdonukban állnak. ‒ Paul elővette a dossziét, amit a zsebébe rejtett, mielőtt elhagyta az irodáját, és Edison mahagóniasztalára csúsztatta a tartalmát. ‒ Hanem a miénkben.

Edison szemügyre vette a dokumentumokat. Finoman dobolt az ujjaival az asztal vastag üvegborításán, miközben átfutotta a licencszerződést, amit a Westinghouse Electric Company kötött William Sawyerrel és Albon Mannel. Westinghouse kizárólagos jogot szerzett a Sawyer és Man által szabadalmaztatott izzólámpák gyártására, kereskedelmére és terjesztésére.

– Nos, ez kivételesen ravasz lépés volt, Mr. Cravath ‒ szólalt meg végül Edison. ‒ Tényleg. Már értem, miért kedveli magát George.

Edison nem véletlenül hívta Westinghouse-t a keresztnevén, amolyan bizalmaskodó stílusban. Visszacsúsztatta a dokumentumokat Paulnak, és kényelmesen hátradőlt a székében, mielőtt folytatta volna.

– Utánajártam, ki maga. Remélem, nem veszi rossz néven.

– Nem hinném, hogy túl sok mindent talált volna rólam.

– Évfolyamelsőként végzett a Columbia Egyetem jogi karán két évvel ezelőtt. Walter Carter személyesen vette a szárnyai alá. Igazán lenyűgöző. Másfél évvel később Carter otthagyta az ügyvédi irodáját, maga pedig követte őt. Azonnal üzlettárs lett. Huszonhat évesen.

– Korán érő típus vagyok.

– Nem, maga ambiciózus. Hat hónappal ezelőtt junior cégtárs lett egy új ügyvédi irodánál. Úgy, hogy még soha egyetlen bírósági ügye sem volt. Aztán valahogy sikerült szert tennie az első ügyfelére, Mr. George Westinghouse-ra, akit akkoriban pereltem be, több pénzt követelve tőle, mint amit maga, a gyerekei és az unokái valaha is látni fognak közönséges kis életük során.

– Mr. Westinghouse-nak jó érzéke van a tehetségekhez.

– Maga egy gyerek, aki a semmiből hirtelen az első számú ügyvéd lett nemzetünk történelmének legnagyobb szabadalmi perében.

– Tehetséges vagyok.

Edison dörgő hanggal felnevetett.

– Ugyan, kérem, Mr. Cravath. Ennyire senki sem tehetséges. Hogyan vette rá George-ot, hogy magát bízza meg az üggyel?

– Mondja, Mr. Edison, miért tesz úgy, mintha lenyűgözném?

– Miért gondolja, hogy a csodálatom nem őszinte?

– Azért, mert az emberiség történetének legsikeresebb feltalálója előtt állok az Ötödik sugárúti irodaházának negyedik emeletén. Egy olyan ember előtt, aki huszonegy évesen nyújtotta be az első szabadalmát, harmincéves korára milliomos lett, és akinek minden egyes szavát címlapon hozza le a The New York Times, harmincnyolcas betűméretben, mintha csak a delphoi jós nyilatkozta volna. Akit nemcsak az Egyesült Államok elnöke, hanem az ország lakosságának nagy része is varázslónak tart, akit minden gyerek, akinek csavarkulcsa és álmai vannak, áhítattal csodál, és akitől a Wall Street minden bankára retteg. És ez az ember hiszi rólam azt, hogy ambiciózus vagyok.

Edison higgadtan bólogatott, majd az ajtóban álló munkatársához fordult ‒ az este során először.

– Mr. Batchelor, volna szíves idehozni a Maryanne asztalán lévő aktákat?

Batchelor egy óriási, közel egy méter magasra halmozott dossziéval tért vissza.

– Tegye csak ide az asztalra, kérem. Köszönöm, Mr. Batchelor. Nos, Mr. Cravath, szükségtelen elmondanom önnek, hogy ezek itt peranyagok.

– Úgy tűnik, jó sok van belőlük ‒ válaszolt Paul egyetlen, villámgyors pillantást vetve a dokumentumokra.

– Összesen háromszáztíz. Ha jól tudom, háromszáztíz folyamatban lévő per aktáit tartalmazza ez a halom. És mindegyikük Westinghouse valamely vállalata ellen folyik.

– Háromszáztizenkettő ‒ javította ki Batchelor. ‒ A Rhode Island-i és a maine-i pereket ma este nyújtották be.

– Valóban. Tehát háromszáztizenkettő eljárás. Mr. Cravath, én nemcsak magukat pereltem be, hanem mindenkit, akivel üzleti kapcsolatban állnak. Akivel valaha is üzleti kapcsolatban álltak. Minden Westinghouse-leányvállalatot, minden helyi gyártót és nagyvállalatot, minden gyárat, minden kereskedelmi kirendeltséget. Tudja, Mr. Cravath, a helyzet az, hogy nekem nem muszáj minden pert megnyernem. Még csak az sem fontos, hogy a nagy részüket megnyerjem. Csak egyetlenegyben kell győzelmet aratnom. Be akar perelni engem? Csak rajta, sok szerencsét. Magának ugyanis nem csak egyszer kell győzelmet aratnia felettem. Magának háromszáztízszer kell nyernie, jobban mondva háromszáztizenkétszer.

Edison végigsimított ujjaival a mahagóniasztalon, átnyúlva a rejtélyes dobozok, lombikok és vékony rézcsíkok felett, az asztal távolabbi sarkában álló fekete gombhoz.

– Hogy tetszik a kilátás? ‒ Edison az ablak felé fordult, melyen túl az óceán felett Manhattan emelkedett a magasba. A város csak úgy ragyogott a petróleum és gáz világító fényében, amelyet itt-ott egy-egy villanylámpa villódzása szakított meg. ‒ Innen láthatja a szobrot is.

Valóban ott volt a Szabadság-szobor, amit épphogy ki lehetett venni a Bedloe-sziget felől. Paul arra gondolt, hogy amikor először járt a városban, a szobor karja még a Madison Square Parkban volt kiállítva egészen addig, amíg a város elég pénzt nem gyűjtött össze, hogy a szobor teljes egészét megcsináltassa. Paul gyakran piknikezett a barátaival a szobor könyöke alatt.

Ilyen távolságból ugyan homályosan tündökölt a szobor fénye, de a világítás forrása semmivel sem volt összetéveszthető. Elektromosság. A fáklyát egy Pearl Street-i áramgenerátor világította meg a sziget déli csücskéből. Edison generátora. Edison világossága.

– Mostanában akadt némi gondunk a Pearl Street-i állomással ‒ jegyezte meg Edison. ‒ Némi instabilitás. ‒ Ismételten megnyomta a fekete gombot.

Hirtelen elaludt a fény. Elegendő Thomas Edison ujjának egyetlen érintése, hogy az öt mérfölddel távolabbi Szabadság-szobor sötétségbe boruljon.

– Az elektromosság kiszámíthatatlan. Nem olyan, mint a gáz, amikor az ember fog egy nagy halom szenet, felhevíti, átszűri, palackozza, gyufát gyújt, és voilà, a láng az egész helyiséget megvilágítja. Az izzólámpa ennél rafináltabb, hiszen annyiféle izzó létezik, annyi izzószál, foglalat, generátor, vákuum. Elég, ha az egyik meghibásodik, és máris újra sötétségbe borul minden. Csakhogy a régi energiarendszer csillaga leáldozott. Egy új technológia lép a helyébe. Amint az eljárás stabillá válik, tökéletesedik, mindenütt el fog terjedni a használata, és már nem lesz többé visszaút. Tudja, mit mondott nekem a rendőrség? Hogy amikor a lámpáim fénye kigyúl, kevesebb borzalmas erőszakot követnek majd el nyilvános helyeken. A világosságomnak hála, az emberek munkanapjainak már nem szabhat határt a lenyugvó nap. A gyárak termelése megduplázódik. Nincs többé különbség éjfél és dél között. Őseink éjszakái véget érnek. Az elektromos világításé a jövő. Az, aki uralja, nem csupán egy ma még elképzelhetetlen jövőt teremt, nem csupán a politikát fogja diktálni. Nem csak a Wall Street, Washington, a lapok, a távközlési cégek felett fog uralkodni vagy a milliónyi elektromos háztartási berendezés felett, amelyekről ma még álmodni sem merünk. Nem, nem. Aki az elektromosságot uralja, az a nap felett fog uralkodni. ‒ Thomas Edison ekkor újra megnyomta a fekete gombot az asztalán, és a szobor fáklyája ismét világosságba borult.

– Magának nem azzal kellene foglalkoznia ‒ folytatta Edison, miközben hátradőlt a székében ‒, hogy meddig vagyok hajlandó elmenni a győzelemért. Hanem azzal, hogy maga meddig hajlandó elmenni, mielőtt veszít.

Egy jó ügyvéd nem ijed meg egykönnyen. A kiváló ügyvédek pedig egyáltalán nem ijednek meg. Ám ahogy Paul körbejáratta a tekintetét a messzi távolban tündöklő Szabadság-szobron, a rejtélyes eszközökön Edison asztalán, a háromszáztizenkettő periraton, melyeket meg kellett nyernie, és ellenfele sápadt arcán, aki ujjának egyetlen érintésével olyasmire volt képes, amit Newtonok és Franklinek generációi még elképzelni sem tudtak, mégis félelmet érzett. Mert ebben a pillanatban megértette, mi a valódi hatalom.

Szükség. A hatalom szükséges, hogy megfékezhetetlenül megszerezhessünk valami nagyszerűt. Ilyen eszközökkel a győzelem nem akarat, csupán idő kérdése. Paul még soha életében nem találkozott olyan emberrel, akinek annyira fontos lett volna a győzelem, mint Thomas Edisonnak.

Minden történet egyben szerelmi történet is. Paulnak úgy derengett, hogy ez az állítás egy híres embertől származott. Thomas Edison története sem volt kivétel ez alól. Minden egyes ember azt kapja, amit igazán szeret. Nem az az ember igazi tragédiája, ha valami nem teljesülhet be, hanem ha utólag azt kívánja, hogy bárcsak valami mást szeretett volna.

– Ha azt hiszi, megállíthat ‒ figyelmeztette halkan Edison ‒, csak tessék, próbálja meg. De akkor ezt a sötétségben kell tennie.

HARMADIK FEJEZET
Tehetségek

Fontos, hogy az ember ne legyen túlhajszolt a munkájában, ha valami jelentőset akar alkotni.

James Watson, a DNS egyik feltalálója

KÉT ÉVVEL EZELŐTT Paul a Columbia Egyetem jogi karának frissen végzett tehetsége volt, aki a New York-i jogászszakma egyik legbecsesebb állását tudhatta magáénak, ügyfele azonban egy szál sem akadt.

1886 tavaszán, hetekkel a diplomaosztója előtt, Pault személyesen választotta ki maga mellé a nagyra becsült Walter Carter. Paul elfogadta a férfi állásajánlatát, így ügyvédjelölt lett a Carter, Hornblower & Byrne ügyvédi irodánál, ahol személyesen Mr. Carter szárnyai alatt dolgozhatott. Paul egyetlen diáktársáról sem tudott, aki ne vágyott volna ilyen ajánlatra.

Ezért is érezte úgy alig néhány hónappal később, amikor a cég felbomlott, hogy vége a világnak. Carter és Byrne egyik napról a másikra úgy összevesztek, hogy többé szóba sem álltak egymással. Paul soha nem tudta meg, mi volt a nézeteltérésük oka, de ez már nem számított. A két férfi különvált, Paulnak pedig döntenie kellett, hogy melyikük oldalára áll.

Byrne magával vitte Hornblowert, valamint az ügyfelek nagy részét, ezzel gyakorlatilag az ügyvédi iroda addig felépített renoméja is náluk maradt. Ha Paul Byrne-nel tartott volna, a város legismertebb cégénél lehetett volna továbbra is ügyvédjelölt.

Ezzel szemben Carter új cége csak két főből állt. Háromból, ha Paul is csatlakozik. Carter egy Paulnál is fiatalabb, Charles Hughes nevű zöldfülű ügyvéddel társult, aki Carter lányát készült feleségül venni. A családi cégnek nem voltak ügyvédjelöltjei. Sem jó nevű ügyfelei. Csak Carter hírnevére alapozhatott, amit alaposan megtépázott, hogy különvált Byrne-től.

Ám éppen amiatt, hogy az új cége kisebb a korábbihoz képest, Carter olyasmit tudott Paulnak kínálni, amit Byrne nem: cégtárssá válhatott. No persze távolról sem volt olyan bőkezű a Carter által ajánlott részesedés: hatvan százalék jutott volna Carternek, huszonnégy Hughesnak, és tizenhat százalék Paulnak. Csakhogy nem volt még egy olyan ügyvédi iroda a világon, amelynek ajtaján Paul neve díszelgett volna.

Mire vágyott jobban? Legyen ügyvédjelölt Byrne mellett? Vagy társ Carter cégében?

A Carter, Hughes & Cravath ügyvédi iroda 1888. január elsején kezdte meg működését.

A kezdeti időszakban létfontosságú volt, hogy ügyfeleket szerezzenek. Carter több évtizedes üzleti kapcsolatait aknázta ki. Hughes a Rome, Watertown és Ogdensburg vasúttársaság kevésbé jelentős, ámde hosszan tartó peres eljárásában vállalt szerepet. Paulnak azonban nem volt más fegyvere, mint a magabiztos fellépése és néhány egyetemi cimborája. Hat hét elteltével, miután egy árva dollárral sem sikerült gyarapítania a céget, Paulon csalódottság lett úrrá. Minden egyes órával, amit haszontalansága csöndes magányában az íróasztala mögött töltött, nőttön-nőtt benne a tehetségtelenség érzése.

Egykori osztálytársaitól sem segítségre, sem együttérzésre nem számíthatott. Jaj, ez annyira jellemző rád, Paul, mondogatták neki, amikor találkozott velük egy pohár whiskyre. „Szörnyen nehéz lehet mindent megkapni, amit csak akarsz.”

Igazság szerint tényleg az volt. De hogyan is panaszkodhatott volna, milyen hatalmas nyomást és bizonytalanságot jelent az új pozíciója, amikor a társai akár hátba is szúrták volna egymást ezért a lehetőségért? Mind arra vágytak, ami Paulnak jutott. Irigyelték őt, ezért ha azt mondta volna, hogy az oly nagyra tartott állása egyáltalán nem olyan, mint amilyennek remélte, hanem csak egy sor probléma és teher, ezzel meghazudtolta volna a saját álmait, megtagadta volna ambícióit, ráadásul a többiek álszerénynek is tartották volna. Igaz, tévedtek volna.

Paul mindig is csodagyerek akart lenni. Azt viszont soha senki nem árulta el neki, hogy a csodagyerekek nem csodagyereknek, hanem inkább koravének. Amikor az emberek úgy vélik, ők tehetségük csúcsán állnak, a csodagyerekek úgy érzik, a csillaguk már leáldozott. Ha amiatt dicsérik őket, hogy milyen érettek vagy leleményesek, ők csak legyintenek rá, mert a szívük mélyén tudják jól, hogy vénségesen vének, és eljárt felettük az idő. Csak később, miután a sikereik nyomán már ők sem érzik magukat annyira tehetségtelennek, vágják a képükbe, hogy ők mégsem csodagyerekek, csupán rendkívül sikeresek. És ettől összerezzennek. Mert amikor csodagyerekségük fénye kezd elhalványulni, ők akkor ébrednek rá arra, hogy valójában csodagyerekek.

Titokban Paul néha azt kívánta, bárcsak újra ügyvédjelölt lehetne.

Ám egy napon váratlanul meghívást kapott George Westinghouse otthonába.

Kiderült, hogy Paul távoli rokona, Caleb bácsi évekkel korábban épp Westinghouse ohiói kirendeltségénél vállalt állást. Caleb a cég egyik vezető beosztású munkatársát arról hallotta panaszkodni, hogy milyen fantáziátlan a cég jogi képviselete, és ekkor előállt egy javaslattal. Ugyanis volt egy New Yorkban élő unokaöccse. Egy zseniális fiatalember – dicsérte Caleb. Igazi csodagyerek, aki hihetetlenül fiatalon, huszonhat évesen cégtárs lett a nagyra becsült Mr. Walter Carter ügyvédi irodájában. Mr. Westinghouse-nak érdemes volna találkoznia vele. Talán lenne egy-két ötlete a fiúnak.

Amikor Caleb megüzente Paul édesapjának, hogy beajánlotta a fiát a Westinghouse Electric Companyhez, Paul kissé szégyellte magát. Szégyenletesen alkalmatlannak tartotta magát egy ilyen megbízásra. Szinte maga előtt látta, ahogy Westinghouse udvariasan elutasítja Caleb ajánlatát.

Paul az apjának is megírta, hogy bár értékeli a családi támogatást, kissé naiv dolog azt képzelni, hogy Westinghouse majd pont vele akar találkozni. Ez itt New York és nem Tennessee. Rövid válaszlevelében Erastus Cravath két mondatot idézett a Példabeszédek könyvéből, és emlékeztette fiát Jézus ölelő karjaira. Nem ez volt az első levél, melynek olvasása közben Paul úgy érezte, az apja egyáltalán nincs tisztában a helyzet súlyosságával.

Legnagyobb meglepetésére azonban két héttel később levelet kapott. „Mr. George Westinghouse ezennel meghívja Önt a pittsburghi otthonában tartandó holnap esti vacsorára.”

Paul életében először utazott első osztályon a Pittsburghbe tartó vonaton. Az egész napon át tartó út során mindvégig a térdén pihentette egyetlen szmokingját. Rettegett, hogy az előző este gondosan kivasalt ünnepi ruha összegyűrődik, mert nem volt belőle másik. A jogi karon megtanulta: ha ügyel rá, hogy a szmokingja élére vasalt és kikeményített maradjon, akárhány vacsorára felveheti, senki sem fogja észrevenni, hogy ugyanazt a darabot viseli.

A Pittsburgh Union állomáson Pault átkísérték a Glen Eyre-re, Westinghouse magánvonatára, amelyen a Homewoodig tartó hat mérföldön át egyes-egyedül utazott. A fákkal övezett kertvárosban állt Westinghouse fehér téglás családi háza. Paul azon gondolkodott, hogy ha az ember elég vonatot tervez, a végén adnak neki egy lokomotívot. Westinghouse-nak viszont magánjárata volt.

Tizenhat főre tálaltak a vacsorához. A vendégek között volt néhány mérnök Westinghouse műhelyéből, egy professzor a Yale-ről, néhány vasútipari mágnás és egy német bankár, akinek a nevét Paul nem hallotta jól. Marguerite Westinghouse egy sèvres-i porcelánnal és színarany evőeszközökkel terített asztalhoz ültette a vendégeket, míg a férje a salátaöntettel foglalatoskodott. Marguerite megvallotta a vendégeknek, hogy a férje már csak ilyen. Séfek egész hada sem volna képes elrettenteni attól, hogy ne a saját kezével készítse el édesanyja receptjét. Az asszony bevallotta, hogy házasságuk húsz éve alatt egyetlenegyszer sem készítette ő a salátát, és a mosolya arra engedett következtetni, hogy a férje gyakran hódol e szenvedélyének.

George Westinghouse markáns kézfogással üdvözölte Pault, alaposan végigmérve fiatal vendégét. Majd ettől a pillanattól kezdve ügyet sem vetett rá. Westinghouse jól megtermett, tiszteletet parancsoló férfi benyomását keltette. Széles válla, sűrű pofaszakálla és olyan hatalmas, őszülő bajusza volt, amely teljesen eltakarta a felső ajkát, de az alsóból sem látszódott túl sok. Néhány centivel alacsonyabb volt Paulnál, a fiatal ügyvéd ennek ellenére mégis törpének érezte magát mellette.

A vacsoravendégek szakmai témákról diskuráltak. Paul igyekezett figyelemmel követni, miről esik szó, de hamar feladta. A vasútiparban érdekelt vendégek Westinghouse régi barátai voltak még a hetvenes évekből, amikor mind milliomossá váltak. Egyfolytában a légnyomásos fékekről kérdezgették egymást, és az egyikük megkísérelte bevonni Pault is a társalgásba.

– Mondja, Mr. Cravath, maga egyetért Mr. Jenson feltevésével?

– Bizonyára egyetértenék vele, ha a leghalványabb elképzelésem is volna arról, hogy ez mit jelent ‒ felelte Paul, reményei szerint elmésnek ható közönnyel. ‒ Sajnos esetemben kimaradtak a természettudományok az iskolában. Mi több, a matematikaórák is.

Az asztal túloldalán ülő Westinghouse arcára pillantva Paulnak kétsége sem lehetett afelől, hogy rossz taktikát választott.

– A matematika oktatásának halála az ország halálához fog vezetni ‒ jelentette ki a feltaláló. ‒ Felnő egy olyan generáció, amely még csak nem is hallott a számtanról, arra pedig aztán még kevésbé lesz képes, hogy kiszámolja a változás pillanatnyi értékét. Mégis mit fognak maguk feltalálni?

– Hát, bizonyára semmit ‒ felelte Paul. ‒ Önök folytassák csak a feltalálást, mi pedig gondoskodni fogunk a jogaik védelméről a bíróságon.

Westinghouse csupán egy vállrándítással válaszolt erre a megjegyzésre, és figyelmét újra a sütőtökkrémlevesét díszítő crème fraîche-re fordította.

Ennyivel sikerült Paulnak hozzájárulnia a társalgáshoz. Egyetlen esélyt kapott, hogy lenyűgözze Westinghouse-t, és most azt is elhibázta. Paul a bordóin vezette le feszültségét. Ki tudja, lesz-e valaha még módja ilyen drága bort kóstolni?

Csüggedt eltökéltséggel meredt a borospoharára, amelyről csak az egyik asztaltársa, a Yale-en tanító professzor félvállról tett megjegyzése vonta el a figyelmét. Csupán néhány szót kapott el az asztal túlsó végéről. A férfi a Yale fizika tanszékéről beszélt, és mintha egy új doktori hallgatóról dohogott volna. Csak a szokásos elégedetlenkedő egyetemi pletykálkodás, egy szó azonban megütötte Paul fülét.

– Egy néger a fizika tanszéken? ‒ mondta a professzor bosszús fejrándítással. ‒ Az egy dolog, hogy van belőlük néhány az egyetemen. De hogy tanítsanak is? Ráadásul tudományos tantárgyakat?

– Miért, maga inkább azt akarná, hogy máshol tanítson? ‒ Paul csak azután döbbent rá, hogy meglehetősen hangosan beszélt, miután kiszaladt a száján a mondat.

– Tessék? ‒ kérdezte a professzor meglepetten.

– Én… ööö… ‒ hebegte Paul. Őrültség lenne folytatnia, nem beszélve arról, hogy udvariatlanságra vallana. De a bor megeresztette a nyelvét. ‒ Maga jobb’ szeretné, ha az az illető máshol tanítana fizikát, ugye? Ha inkább az MIT-n boldogítaná azt a sok hasznavehetetlen tökfilkót, nem igaz?

– Elég sok hasznavehetetlen tökfilkóhoz volt szerencsém az MIT-ről ‒ szólt közbe Westinghouse, azon igyekezve, hogy elterelje a szót.

– Talán taníthatna az egyik istenverte egyetemen, ami a fajtájának való ‒ jegyezte meg a professzor.

– Sajnálatos módon a négerek egyetlen főiskoláján sincs fizika szak. Bár tudomásom szerint a Fisken hamarosan indulni fog. Ezek a fiatalemberek, akik a földeken robotolva élték volna le az életüket, most többet tudnak majd a légnyomásos fékekről és az elektromos vezetékekről, mint én valaha.

– Ezt honnan veszi? ‒ kérdezte a professzor.

– Onnan, hogy apám alapította a Fisket.

Az asztal körül megfagyott a levegő. Paul a kínos helyzetet olyan mellbevágó kijelentéssel tetézte, amelynek ereje Westinghouse gőzgépeinek erejéhez volt csak fogható.

– Az apja egyetemet alapított a négereknek? ‒ kérdezte meglepetten a házigazda.

– Ez nálunk családi hagyomány, Mr. Westinghouse.

Paul általában nem érzett különösebb büszkeséget, ha ezt elmesélte. Egyetértett az apja politikai nézeteivel, de nem verte nagy dobra. Talán a bor késztette rá, hogy most mégis így tegyen. Talán a szégyen, hogy jelenléte ennyire kitűnik egy ilyen elegáns vacsoráról. Vagy egyszerűen csak a boldog tudat, hogy a családja örömmel fogadja majd vissza a családi fészekbe Tennesseeben, ha New Yorkban kudarcot vallana.

– Nagyapám egy Oberlin nevű kis ohiói főiskola legkorábbi támogatói közé tartozott. Támogatta a nők oktatását, az iskola vált élete legnagyobb kísérletévé. Egy hely, ahol a férfiak és a nők együtt tanulnak. Én magam is oda jártam. A szüleim az Oberlin szemináriumain ismerkedtek meg egymással, összeházasodtak, és apám az iskola dékánja lett. Káplánként szolgált a háborúban, ez vezetett ahhoz az életcéljához, amely legalább olyan fontos volt számára, mint nagyapámnak a nők oktatása. Azt akarta, hogy a délen élő négereknek is legyen lehetőségük tanulni. Mélyen hívő emberként úgy érezte, és a mai napig úgy érzi, hogy Isten okkal küldte a Földre. És ő megtalálta az életfeladatát. Főiskolát alapított, amely olyan a déli négereknek, mint a Yale a gazdag New York-iaknak.

Paul beszédét nem követte tapsvihar, csak a sèvres-i porcelánhoz koccanó leveseskanalak csilingelése. Paul nem nyűgözte le közönségét az intellektusát csillogtató, zseniális érvekkel. Egyszerűen csak hülyét csinált magából.

Újabb fogásokat szolgáltak fel a vendégeknek. Paul arca egészen a sajttálig vörös maradt, annyira zavarban volt. Westinghouse azonban ekkor olyasmit mondott, ami nem csupán Pault lepte meg, hanem az összes többi vendéget is.

– Volna szíves a dolgozószobámba fáradni, Mr. Cravath?

Paul követte a feltalálót a dolgozószobájába, noha még mindig nem volt biztos abban, hogy nem valami félreértés történt. Csak az íróasztal nagyobbnak tűnt, mint Paul egész lakása Manhattanben. Vastag perzsaszőnyegek borították a padlót, a plafonig érő könyvespolc roskadozott a mérnöki szaklapoktól. Westinghouse becsukta az ajtót.

– Szivart?

– Köszönöm, nem ‒ felelte Paul. ‒ Nem dohányzom.

– Én sem. Ki nem állhatom a szagát. De Marguerite szerint udvariatlanságra vallana, ha nem tartanék belőle itthon a vendégeimnek. ‒ Mindkettőjüknek töltött egy-egy pohár ősrégi whiskyt. ‒ Fiam, az az érzésem, hogy maga talán becsületes fickó.

– Ez igazán hízelgő, uram. Bár nem vagyok biztos abban, hogy kívánatos lenne az én szakmámban ilyen hírnévre szert tenni.

– Úgy hozta az élet, hogy hirtelen nagy szükségem támadt egy olyan férfira, aki az elvek embere. ‒ Westinghouse elhallgatott, mintha azon tűnődne, hogyan közölje Paullal a mondanivalóját. ‒ Bepereltek.

Paul nagyon is tisztában volt ezzel a hírrel. Mióta megkapta a vacsorára szóló meghívót, az összes újságcikket elolvasta Westinghouse jogi természetű problémáiról. A per rendkívül nagy publicitást kapott.

– Thomas Edison beperelte magát, mert megsértette az izzólámpára vonatkozó szabadalmát.

– Edison körtéi borzalmasak. A minőségük csapnivaló, legalább két generációval elmaradnak az enyéimtől. Tucatnyi olyan vállalat akad szerte az országban, amelyik jobb minőségű izzólámpát gyárt, mint Edisoné. Az enyém pedig messze a legjobb mind közül.

– A magáé jobb. De Edisoné volt az első. Jogi szempontból az utóbbi számít. A maga gondja abból adódik, hogy Edisoné a szabadalom.

– Nem másoltam le Edison izzólámpa-szabadalmát. Hanem javítottam rajta. Rengeteget. Az én izzólámpám olyan az övéhez képest, mint az automobil egy lovas kocsihoz képest. Igazságos lenne megtiltani Mr. Benznek, hogy forgalomba hozza az automobilját, csak mert a lovas kocsi létezik? Nyilván nem. Edison nem engem perelt be, hanem a fejlődést, csak mert ő maga nem képes feltalálni azt.

– Úgy tűnik, szüksége van egy nagyon jó ügyvédre ‒ vetette fel Paul.

– Szükségem van egy nagyon jó ügyvédre, olyanra, aki nem fél Thomas Edisontól.

Westinghouse jól megtermett teste minden porcikáját belepréselte egy bőrfotelbe. A whiskyjét kortyolva így folytatta:

– Ha maga valóban az igazság elkötelezettje, akkor megígérhetem, hogy az Edison elleni perünknél igazabb ügyet keresve sem találhat magának. A maga ügyvédi irodája kicsi, ami jó. Ha megbízok valakit, elvárom, hogy minden idejét nekem szentelje. Én is utánajártam magának. Ne csodálkozzon rajta. Ügyvédje bárkinek lehet, Mr. Cravath. Nekem partnerre van szükségem. Egy tisztességes férfira, aki nem fél megmondani nekem az igazat, még ha az igazság olykor fájdalmas is. Én vagyok korunk legnagyobb technológiai tudású feltalálója. Vannak, akiket ez megrémít. Magát is megrémíti?

– Imponálónak találom Mr. Westinghouse, de egyáltalán nem rémít meg. Ahogy Thomas Edison sem fog.

Westinghouse halk nevetést hallatott.

– Eleinte mindenki így gondolja. Aztán ráébrednek arra, hogy mibe keveredtek.

– Mibe is keverednék?

– Nos, ez a per… komoly dologról van szó, fiam.

– Hogyne.

– A könyvelőim még mindig a számokat nézik át, hogy megpróbálják megbecsülni az ügy súlyosságát. Tudja, Mr. Cravath, szinte lehetetlen meghatározni a beltéri elektromos világítás pontos értékét.

– Mr. Carterrel közös korábbi ügyvédi irodámnál Kuhn és Loeb befektetésibank-perén is dolgoztam. ‒ Paul túlzott. Csak érintőlegesen vonták be az ügybe, de Westinghouse ezt nem tudhatta. ‒ 275 ezer dollárt követeltek az ügyfeleinktől. Ami gyakorlatilag példa nélküli. De mi győztünk.

– Az rengeteg pénz ‒ vonta fel a szemöldökét Westinghouse.

– Az.

– Thomas Edison egymilliárd dollárt követel tőlem.

Westinghouse alaposan szemügyre vette, milyen képet vág Paul, és aznap este először széles mosolyra görbült a szája.

– Még mindig érdekli a megbízás? ‒ kérdezte Paultól.

NEGYEDIK FEJEZET
Kompromisszumos javaslat

Az ember nem válhat sikeres tudóssá anélkül, hogy ne ismerné fel: a közhiedelemmel ellentétben, amelynek terjesztésében nagy szerepet játszanak az újságok és a tudósok édesanyjai, igen nagy számban akadnak olyan tudósok, akik nem csupán szűk látókörűek és lassú észjárásúak, hanem egyenesen ostobák.

James Watson, a DNS egyik feltalálója

WESTINGHOUSE MUNKATÁRSAI elküldték New Yorkba a szükséges iratokat, a szerződést mindkét fél aláírta. A papírok mellé pénzzel teli kazetták is érkeztek, Westinghouse ugyanis nem csupán időben, hanem előre is fizetett. Idősebbik cégtársával, Carterrel madarat lehetett volna fogatni, míg Hughes, a fiatalabbik, sárga volt az irigységtől. A legkisebb részesedéssel bíró cégtársuknak sikerült megcsípnie az ország egyik legpénzesebb ügyfelét. Ám a három ügyvéd közötti megállapodás világos volt: Paul szerződött le Westinghouse-zal, vagyis Paul ügyfele. Két cégtársáé lesz ugyan a tiszteletdíj nyolcvannégy százaléka, de a dicsőség egyes-egyedül Pault illeti.

Az elkövetkezendő három hónapban Paul nem sokat hallott Westinghouse felől. Semmiféle iránymutatást nem kapott tőle. A feltalálót nem különösebben érdekelték a jogi részletek. Amikor Paul tervrajzokat kért tőle a szóban forgó gépekről, azonnal megkapta azokat minden megjegyzés nélkül. A Paul által írt összefoglalókra azonban semmiféle válasz nem érkezett. Nem túl gyakori megbeszéléseiket, amelyekre Pittsburghben került sor, Westinghouse nagyrészt szótlanul hallgatta végig. Mintha valamit várt volna Paultól, amit az ifjú ügyvéd csak nem akart kimondani. Paul bőbeszédűséggel reagált mindenre, nála ez jelentette a barátságos viselkedést.

Westinghouse csak akkor élénkült fel és kezdett szónokolni sztentori hangján, ha valamiféle tudományos téma került szóba. Úgy tűnt, csak kétféle módon képes megnyilvánulni: szótlanul vagy szónokolva. Paul gyakran érezte úgy, hogy Westinghouse egyáltalán nem is figyel arra, amit mond. Ha kérdezett tőle valamit, némán a papírjai fölé meredt az asztalán, majd egy teljesen más kérdésre válaszolt.

Paulnak olykor az az érzése támadt, hogy ennyi erővel akár a kliense ezüst evőeszközeit is pucolhatná, mint hogy megkísérelje megmenteni a vállalatát.

Westinghouse-t csupán egyetlen téma rázta fel a szótlanságából, amely nem volt tudományos természetű: Edison. Westinghouse már a neve hallatán ideges lett. Arra a felvetésre ‒ amit Edison ügyvédei hosszasan ecseteltek ‒, miszerint Edison találta fel az izzólámpát, és Westinghouse törvénytelenül húzott hasznot a munkájából, Paul ügyfele mély felháborodással reagált.

Kinek volt igaza? Paul sem tudós, sem mérnök nem volt. Fogalma sem volt róla. Az volt a feladata, hogy rendíthetetlenül védje kliensét, és így is tett. Az ügy kimenetelétől függött a jövője. Bárcsak segítőkészebb lett volna Westinghouse.

Miután Paul végignézte, ahogy az a férfi lángra lobbant a Broadway felett, majd találkozott Edisonnal is, azonnal Pittsburghbe utazott. A szokásos udvariaskodást kerülve ezúttal nem kérte, hogy találkozhasson Westinghouse-zal, egyszerűen csak sürgönyözött neki, hogy estére ott lesz.

Paul a laboratóriumában találta Westinghouse-t, zakó nélkül, feltűrt ingujjban. Egy acéllemez kötötte le a figyelmét, amely a munkaasztalán hevert előtte.

Míg Paul beszámolt neki az Edison irodájában történtekről, Westinghouse a lemezt dédelgette, ujjbegyeivel végigsimította érdes kontúrjait. Mintha csupán az érintése elegendő lett volna ahhoz, hogy életre keltse a befejezetlen szerkezetet.

– Edison megpróbált rám ijeszteni ‒ magyarázta Paul. ‒ Ami nem feltétlenül rossz. Azt jelenti, tart valamitől.

Westinghouse csak legyintett erre.

– Azt mondja, van egy kapcsoló az asztalán, amivel fel és le tudja kapcsolni a világítást a szobor fáklyáján? Az lehetetlen.

Paul nem tudta, erre mit feleljen.

– Milyen messze van az Ötödik sugárút a Szabadság-szobortól? ‒ tűnődött fennhangon Westinghouse. ‒ Legalább négy mérföldre. Talán még öt is. Kizárt, hogy Edison árama ilyen nagy területet lefedjen. Hiszen csak pár száz méterrel tudja távolabb vinni a generátortól. Hogy nézett ki?

– Mint egy fáklyát tartó hölgy hatalmas szobra…

– Nem, nem, a kapcsolóra gondoltam. Hogy nézett ki a kapcsoló?

Paul az ügyfelére meredt. Megszorította a csomót hosszú fekete nyakkendőjén, s kipréselte magából a választ:

– Sajnos nem emlékszem, uram.

– A távolsággal van a gond ‒ magyarázta Westinghouse. ‒ Az embereim éjt nappallá téve dolgoznak a megoldáson. Az elektromos áram, legalábbis annyi volt, amennyi a villanykörte világításához szükséges, csak nagyjából száz méter távolságig ér el, tovább nem. Edison távírókészülékkel küldhetett jelet. Igen, csak ez történhetett! Morzejelet adott le az emberének a Pearl Street-i állomásra, hogy az illető le- és felkapcsolja neki a fáklya világítását. Nincs más magyarázat. Lehetetlen, hogy Edison mérnökei megoldást találtak volna a távolsági problémára. Nem, az ki van zárva.

Paul úgy döntött, inkább nem reagál Westinghouse viselkedésére. Az ügyfele ízig-vérig mérnök volt, és mániákus figyelmet fordított a legapróbb technikai részletekre, miközben a nagyobb, jóval sürgetőbb problémákra ügyet sem vetett. Egymilliárd dollár forgott kockán, de őt nem érdekelte más, csak Edison kapcsolóinak kinézete. Paul legszívesebben a fejébe verte volna: nem számít, hogy melyikük kapcsolója tűnik elegánsabbnak, mert ha Edisonnak sikerül a névtelenségbe perelni Westinghouse-t, akkor Paul ügyfele egy New York-i vágóhídról tervezheti majd a dinamókat.

– De az is lehet ‒ folytatta Westinghouse ‒, hogy az előadás célközönsége nem is maga volt, hanem én. Edison tudta, hogy maga be fog számolni nekem a találkozásukról, és azt akarta, hogy azt higgyem, megoldotta a távolsági problémát. Rám akart ijeszteni. Hát, nem jött be neki.

– Maga nem igazán kedveli az ügyvédeket, igaz? ‒ kérdezte Paul.

Különös tekintet tükröződött Westinghouse arckifejezésén. Paul végre elnyerte a figyelmét.

– Nem hibáztathatom érte. Csakhogy most mégis nagyon nagy szüksége van egy ügyvédre. Nekem pedig arra van szükségem, hogy segítse a munkámat.

– Ez természetes.

– Az is a munkám része, hogy felismerjem azokat a megoldásokat, amelyek a maga érdekeit szolgálhatják. Különösképpen, ha maga ezeknek eddig nem volt tudatában.

Westinghouse hátradőlt a székében. Paul nem tudta volna megmondani, vajon lenyűgözte-e az ügyfelét vagy inkább felbosszantotta.

– Szeretném, ha végiggondolnánk egy kompromisszum lehetőségét ‒ vetette fel Paul.

– Miféle kompromisszumét?

– Egy olyanét, amely nem csupán a maga, hanem a termékei érdekeit is a legjobban szolgálná. Tetszik, vagy sem, ilyen világban élünk.

– Mit ért pontosan kompromisszum alatt?

– Nos, ennek nem én vagyok a megmondhatója ‒ válaszolta Paul diplomatikusan. ‒ Többféle módja is van annak, hogy valamiféle kompromisszumot kössünk. Szánhatunk némi időt arra, hogy eldöntsük, önnek melyik lenne a leginkább előnyös.

– Például miféle módja?

– Ott van például a fúzió lehetősége. Hívhatnák Westinghouse és Edison Electrical Companynek. Vagy American Electrical Companynek. Az egyszerűség kedvéért egyikőjük nevét sem tartalmazná. Vagy mit szólna például egy licencmegállapodáshoz, mint amilyet Sawyerrel és Mannel kötöttünk? Terjeszteni fogja Edison generátorait, mi pedig fizetünk neki az eladások után, Edison pedig a maga sokkal jobb minőségű izzólámpáit fogja terjeszteni, és magának fizet jogdíjat. Vagy mindketten kereskedni fognak a maguk és a másik izzólámpáival és generátoraival is egy hasonló jogdíj-megállapodás keretében, és majd a vásárlók eldöntik, melyiket preferálják.

– Az enyémek jobbak. ‒ Westinghouse egyszerű, ám annál határozottabb kijelentése lyukat ütött a beszélgetésükön.

– Értem. ‒ Mi mást mondhatott volna Paul?

– Edison villanykörtéi állandóan eltörnek. A generátorait többet kell javítani, mint a vacak távíróit. Tisztában van azzal, hogy a villanykörték, amiket árul, feleannyi ideig tartanak, mint az enyémek? És a fényerejük csak háromnegyede az enyémekének? Egy olyan termékről beszélünk, ami minden tekintetben rosszabb minőségű. Az emberek mégis zsákszámra veszik. Négyszer annyit ad el belőlük, mint én, dacára annak, hogy milyen rossz termékről van szó. Az ördög tudja, miért! Hát az emberek nem látják, hogy Edisonban sem a türelem, sem a tehetség és a tudás nincs meg ahhoz, hogy minőségi termékeket készítsen? Annyi mindent gyárt az EGE, olyan hihetetlenül széles a termékskálájuk, mégis minden, amit készítenek, szar. Már elnézést. De ha egyszer mindenük szar. Edison szart gyárt, és annyi szart ad el, hogy az embereknek fel se tűnik, hogy mindene szar. Edison a szart találta fel. Én az izzólámpát. Én tökélesítettem, én alkottam meg. Ez a világ legjobb izzólámpája, és csak egyre jobb lesz.

Westinghouse senki másra nem emlékeztette annyira Pault, mint magára Edisonra. A két férfi jelleme már-már betegesen egyforma volt. Mindketten legalább annyira magabiztosan hittek saját zsenialitásukban, mint amennyire megvetették a másikét.

Westinghouse egója semmivel sem volt kisebb, mint ellenfeléé. Paul hirtelen rádöbbent, hogy elsődleges feladata nem is az, hogy egyezségre jusson Edisonnal. Hanem, hogy a saját ügyfelével jusson egyezségre.

– Tudom, uram ‒ felelte Paul. ‒ De mit ér vele, hogy a maga lámpája a legjobb, ha mindeközben csődbe megy? Ön üzletember. Az ország egyik legnagyobb vállalatának vezetője. És a vállalata előtt jelenleg többféle jövő áll. Önnek, uram, több lehetősége is van. Szakmai kötelességem gondoskodni arról, hogy tisztában legyen a lehetőségeivel.

Westinghouse szénfekete kabátja az ajtó mellett lógott. Anélkül, hogy a férfi egyetlen pillantást is vetett volna Paulra, a kabátjáért indult, és egy félbehajtott papírlapot vett ki a belső zsebéből. Gondosan a kezében tartva ‒ mintha finomabb és törékenyebb lett volna féltett gépeinél ‒ visszasétált vele Paulhoz, és átnyújtotta neki.

– Hat hónappal ezelőtt írtam Edisonnak ‒ fogott bele Westinghouse. ‒ Azelőtt történt, hogy maga elkezdett volna az üggyel foglalkozni. Pontosan ilyen „kompromisszumot” javasoltam neki. Nem kergetek holmi romantikus álmokat, hogy Dávidnak képzeljem magam egy olyan Góliáttal szemben, mint Edison. Tudom, mik az esélyeink. Az emberek szeretnek az esélyteleneknek drukkolni, de a pénzüket nem szívesen fektetik az ilyen vállalatokba. Ezért hát írtam Edisonnak, megpróbáltam egyezségre jutni vele. Ezt a választ kaptam tőle.

Paul a levélre pillantott. Maga Thomas Edison írta, és egyetlen szóból állt csupán: „Soha.”

– Szóval, fiam ‒ szólalt meg Westinghouse néhány pillanattal később, míg Paul feldolgozta Edison válaszát ‒, állítólag maga virtuóz módon ért a jog útvesztőihez. Gyerünk, bizonyítsa be!

ÖTÖDIK FEJEZET
A 223,898-as számú amerikai szabadalom különös esete

Nem buktam el, csak találtam tízezer utat, ami nem járható.

Thomas Edison

KI TALÁLTA FEL az izzólámpát?

Ez a kérdés foglalkoztatott mindenkit. A per ugyan technikailag az Edison Electric Light Company és a Mount Morris Electric Light Company között folyt, de mindenki tudta, hogy a peres felek valójában a két cég anyavállalatai voltak. Még az egymilliárd dolláros per ügyvédei is csak Edison kontra Westinghouse-ként hivatkoztak az ügyre. A 223,898-as számú szabadalom, amelyet Thomas Edison jegyeztetett be 1880. január 27-én, egy elektromos izzólámpára vonatkozott, melyet a sajtó hamar átkeresztelt villanykörtének, és kétség sem férhetett hozzá, hogy az Egyesült Államok történetének legértékesebb szabadalma volt. George Westinghouse-t pedig azzal vádolták, hogy ezt a szabadalmat megsértette.

Ám, amint arra Paul felhívta az ügyfele figyelmét, még egy ilyen egyszerűnek tűnő probléma tisztázása is igencsak összetett és bonyolult feladat. Valójában az egész ügy kimenetele attól függ, mit is értünk pontosan azon szavak alatt, hogy „ki”, „találta fel”, „az” ‒ és ami a legfontosabb ‒, „izzólámpát”.

Miután Paul elvállalta az ügyet, azonnal kutatómunkába kezdett, és rövidesen világossá vált számára, hogy az első elektromos lámpákat valójában majdnem száz évvel ezelőtt találták fel. Sir Humphry Davy 1809-ben a nyilvánosság előtt mutatta be „ívlámpáját”. Két szénrudat kapcsolt össze egy elemmel, ennek következtében a két rúd között átívelő, U alakú elektromos áram keletkezett. A robbanásszerű, vakítóan világos fény tökéletesen alkalmasnak bizonyult a kültéri helyek megvilágítására, már ha sikerült volna biztonságossá és megbízhatóvá tenni a használatát.

A megoldást az elkövetkezendő évtizedek hozták el. Michael Faraday az 1830-as években alkotta meg az első kézzel hajtott generátort, oly módon, hogy mágneseket mozgatott egy dróthurkon át. Ezután egy furcsa nevű belga feltaláló, Zénobe-Théophile Gramme tökéletesítette Faraday generátorait, és az 1870-es években megalkotta az első villanymotort, amely voltaképpen nem volt más, mint egy fordított generátor. Charles Brush amerikai feltaláló és üzletember 1878-ra hatalmas kültéri ívlámpákat adott el a városoknak az ország minden pontján. Egy Paul Jablochkov nevű orosz férfi pedig elektromos „gyertyákat” árult, amelyek jóval kisebbek voltak, mint Davy eredeti ívlámpái, de ugyanazon az elven működtek, és majdhogynem használhatók voltak beltéri világításra…

Majdhogynem. Ugyanis e korai találmányok egyike sem volt alkalmas otthoni használatra. Elvégre egyetlen háziasszony sem engedélyezte volna egy olyan lámpa beszerelését, melynek körülményes a használata, drága a javíttatása, és jó eséllyel gyújtotta volna fel a függönyt. Ráadásul ott volt még a fény minőségének kérdése is. A szénrudak között ívelő áram fénye borzalmas volt, és ronda. Közelről nézve pedig kimondottan bántotta a szemet. Túlzottan kezdetlegesnek tartották, a hő pedig túlontúl hevesen égett. A gázlámpák jóval biztonságosabbak és szebbek voltak.

Nos, ekkor szállt be a játékba Thomas Edison, aki ebben az időben a világ legünnepeltebb feltalálójának számított a távírónak és a telefonnak köszönhetően. Edison a The New York Sun hasábjain jelentette be 1878. szeptember 16-án, hogy megbízhatóan működő, biztonságos és – ami a legfőbb – tetszetős megoldást talált a beltéri világítás problémájára. Feltalálta az „elektromos izzólámpát”. Közölte az őt régóta ajnározó újságírókkal, hogy néhány hónapon belül Manhattan alsó felének egészét el fogja látni villanyvezetékekkel.

Azon a napon, amikor Edison bejelentette új találmányát, több mint húsz százalékot estek a nagy amerikai és angol olajvállalatok részvényei. A tudományos közösség viszont kevésbé volt elájulva Edison bejelentésétől. Az elefántcsonttornyaikban megbúvó egyetemi professzorok kezdetben szkeptikusan, később pedig nyíltan gúnyolódva fogadták a hírt. Ez lehetetlen vállalkozás, hajtogatták. Az egyenáramból izzószálon keresztül stabil világosságot nyerni semmilyen módon sem lehetséges. Az elektromosság megzabolázhatatlan. Nem olyan, mint a kerozin vagy a palaolaj, ezek az Isten által teremtett természetes anyagok, melyeket az ember a saját céljaira használ fel. Az elektromosság erő. Megzabolázni az elektromos áramot olyan, mintha az ember uralkodni akarna a gravitáció felett. Vagy olyan, mint az időutazás. Vannak dolgok a világban, melyekkel még a tudomány sem szórakozhat. Edison „finom ragyogása” ellentmondott a fizika minden általánosan elfogadott törvényének.

A régi lapokból, melyeken Paul átrágta magát az irodájában, kiderült, hogy Edison egy sor privát bemutatót szervezett, amelyekre csak néhány újságírót és potenciális befektetőt hívott meg. A jelen lévő férfiak, akik Edison vállalatát, a róla elnevezett Edison General Electric Companyt finanszírozták, csupán néhány percre nyerhettek bebocsátást, hogy megtekinthessék az izzólámpákat. A tervrajzokat azonban soha nem mutatta meg nekik Edison. Mégis mindnyájukat megdöbbentette, amit a gondosan őrzött hátsó terem rejtett. A meghívottak életükben először láthattak olyan fényt, amely semmihez sem volt fogható a világon. Fellelkesült buzgalommal ecsetelték a találmányt lapjaik, magazinjaik, folyóirataik vagy épp a részvényeseknek szánt beszámolóik oldalain. Egy tíz évvel későbbi tavaszon Paul minden megjelent írást elolvasott. A vendégek olyan izgatottsággal számoltak be a látottakról, mintha egy új színt fedeztek volna fel, amit Edisonnak neveztek el.

1879. november 4-én, egy évvel azt követően, hogy Thomas Edison beszámolt a sajtóban a találmányáról, benyújtotta a szabadalmi igényt az izzólámpára. Paul az asztalán tartotta ennek másolatát, melyre mindennap ránézett. Az egész ügy sorsa ettől a dokumentumtól függött. Ha a szabadalom jogszerű, egyes-egyedül Edison gyárthat és árulhat izzólámpákat az Egyesült Államokban. Ha Paul nem lesz képes bebizonyítani, hogy a szabadalom nem áll fenn, Thomas Edisonnak nem másra, mint magára a fényre lesz monopóliuma.

Edison találmányának története világos volt, és a szabadalmat is könnyedén megkapta. Csakhogy Paul szakmájában egyetlen történet sem ennyire egyszerű. Ha csak a leghalványabb mértékben is változtatunk a nézőponton, ha csak egy kicsit is más szemszögből vizsgáljuk meg az ügyet, Edison története homlokegyenest más színben tűnhet fel.

Szóval akkor ki is találta fel az izzólámpát?

Először is ott a kérdés, hogy ki a feltaláló. Edison egyáltalán nem az a magányos farkas típus, aki egyedül kísérletezik a laboratóriumában. Felmerül a kérdés, hogy hányan is segíthettek neki? Ha Edison mások munkáját felhasználva hozta létre a lámpáját, az ő munkájuk is Edison tulajdonát képezi? Lehetséges, hogy egy másik férfi is igényt tarthat arra a dicsőségre, ami Edison szerint csak neki jár? Ráadásul ezernyi kutatólaborban dolgoztak pontosan ugyanezen a problémán szerte Amerikában és Európában; mi van, ha Edison felhasználta valamelyikük ötleteit, amiről az egyik népszerű műszaki szaklapban olvashatott? A lopás az lopás, akár szándékos, akár nem.

Másodsorban azt is meg kell vizsgálni, mit jelent ebben az esetben az a szó, hogy „feltalálta”. Edison izzólámpája tényleg merőben új találmány volt, vagy csak egy korábbi eszköz továbbfejlesztett változata? A törvényben az áll, hogy egy szabadalom akkor tekinthető érvényesnek, ha a leírt találmány áttörő jelentőségű. Senki sem teheti meg, hogy átalakít ezt-azt valaki más találmányán, és az így keletkező alkotást a sajátjának kiáltja ki. Valóban merőben új dolognak kell lennie. Vajon nem szabadalmaztatta már korábban Joseph Swan az izzólámpát? Na és Sawyer és Man? Miben különbözik Edison izzólámpája a többiekétől? Miért tekinthető találmánynak?

Harmadrészt pedig ott a határozott névelő kérdése. Az izzólámpát. Mind közül talán ez a legproblematikusabb. Még ha valóban Edison találta volna is fel, és tényleg találmányról beszélhetünk, vajon ki lehet-e jelenteni, hogy az izzólámpát találta fel? Nem csak egy izzólámpát? Jogos a határozott névelő használata? Az izzólámpának is annyiféle változata lehet, mint ahányféle rózsa virágzik a Central Parkban. Miért emelkedne ki Edisoné a többi közül? Az Edison General Electric Company ügyvédei nem azt állítják, hogy Edison egy bizonyos izzólámpa szabadalmának birtokosa, hanem azt, hogy a szabadalom a létező összes izzólámpára vonatkozik. Szerintük egyetlen más cégnek sincs joga izzólámpát gyártani, mert az izzólámpa szabadalmi oltalom alatt áll, amely Edison tulajdona.