PROLÓGUS

HÓD MEZEJE

1282. Tavaszhó, Szent György napjának reggelén[2]

Hajnalban még deret fogott a fű, s a hajlatok takarásában megrekedt harmat ezüstje most olvadozva gőzölögni látszott. A jéggel pillézett szélű, sekély réti vizek kéket mosolyogtak vissza az égre, partjukon bíbicek, sárszalonkák, partfutó madarak sürgölődtek. Békességes látvány volt – akár otthon, Máma rétjén vagy a Tisza menti pusztákon; mintha nem is csatára készülő hadnép lovainak patái gyúrnák a mezőt… A hideg tavaszi reggelt követően zsongító napmeleg áradt a síkra. Lassúdad, áttelelt legyek, tétova méhek ültek meg pihenni a fényes páncélokon.

László király és kísérete megindult végigszemlélni az ütközetre felsorakozott zászlóaljainkat. A fiatal uralkodó sisak nélkül, de már teljes páncélt öltve ült a lován. Vállvértjeire fogatva arany hímzéssel szegett, mohazöld palást omlott a hátára. Sima arca szinte gyermekinek tűnt, mégis elszántságot és erélyt tükrözött. Jobbján kinevezett fővezére, Borsa nembéli Lóránt, Bihar vármegyei zászlósúr, balján alvezérként Rátót Lóránt királyi tárnokmester léptetett. Mögötte a teljhatalmú pápai legátus, Fülöp püspök lovagolt, mellette vezeték lovon egy fiatal szerzetes, aki magas keresztfát egyensúlyozott a nyeregkápára támasztva. Tucatnyi mellvértes, vassisakos testőr követte őket, karéjozva. A fermói püspökön látszott, hogy szívesebben lenne most Esztergomban vagy valamelyik frissen épült kővár falai között. Ám a király ragaszkodott a jelenlétéhez: részben azért, hogy a kettőjük között helyreállt jó viszonyt hangsúlyozza – másrészt mert a háborúhoz vezető kun lázongásokról leginkább az egyház erőszakos térítési szándéka tehetett.

A menet elhaladt a balszárny székely határőrei előtt, s most a derékhad került sorra. Füzérvár urát, Rosdi Demetert, aki kétszáz harcost állított zászlaja alá, majd a még népesebb bandérium élén álló Abaújvár megyei Baksa testvéreket régi ismerősként üdvözölte a fiatal király, utánuk a mi nemzetségünk következett.

– Felséges uram! Izsép fia István vagyok Ellős szállásbirtokról, a Baár-Kalán nemzetség zászlóaljával.

– Emlékszem rád jól, Ellősi István mester! Lám, ezen a szárnyon csupa kipróbált hívemmel találkozom: Rosd nembéli Demeter és a Baksák tavalyelőtt[3], te pedig Morvamezőn[4], a csehek ellen voltál nagy erősségem. Nemes családodból nem jött más oroszlános zászlód alá?

– Izsép öcsém Szerből[5] indulván lábát törte, de nyolcszakasznyi embere vitézeink számát sokasítja. Velem van még Sándor fiam, ki elég érett már arra, hogy ha kell, a helyemre álljon! – mutatott rám atyám.

– Fiaddal eddig még nem hozott össze a sors – mért végig éjsötét bogarú pillantásával a király.

– Hat évig külhonban tanult, felség; de immár az ő ideje jövend, mert én biza kezdek öreg lenni a harchoz…

László finom metszésű, olajbarna arcán mosoly futott át, de máris elkomorult.

– Senki nem lehet nálam öregebb a háborúhoz – mondta keserűen, majd hozzám fordult: – Számítok a helytállásodra, Baár ivadéka!

– Az őseim mindig hűséggel szolgálták felkent uralkodójukat. Nem hozok szégyent a nevükre, felség! – bókoltam a sihederképű, de máris vezérré érett királyi sarj előtt. Mire felemeltem a fejem, már a következő zászlóalj felé tartottak.

– Valójában szánom ezt a sorsvert kis kun királyt[6] – szólt atyám a lassan távolodó maroknyi csapat után nézve. A Baár-Kalánokra jellemző széles, lapos csontú orrgyökkel elválasztott, bozontos szemöldöke alól, mint a sasé, villant éles tekintete. Hullámos, deres hajába bele-belelobozott a szellő. Füles ércsisakját nyerget szorító combjai között nyugtatta, s mutatóujjával merengőn babrálta az orrvédő felett ékeskedő tollforgót. Páncélkesztyűjének oldalsó ráklemezei között odaszáradt sarat láttam. A páncélt négy éve viselte utoljára, s hát kevéssé hinném, hogy azóta maradt vón’ rajta morvamezei agyag… Nem tettem szóvá, mert ismertem hirtelen haragját; Detre, az ellősi lovászfiú – kinek a fegyverzet tisztogatása is feladata volt – bizonyosan kapott volna néhány cserdülő pofont, miheztartás végett!

– Szánom, hiszen kölyök még, alig húszesztendős sincs… Nem elég, hogy mióta a koronát a fejére tették, szüntelen hadakozás az élete; két nyarat látott gyermek volt csupán, midőn ennen nagyapja, Béla király fogságban tartotta apja ellenére, s onnastul a hatalmaskodó főurak számos alkalommal vetették tömlöcre, játszi bábként. Most saját vérei ellen kéntelen csatázni… Setét képű rókafajzat a kun! Ha mi veszítenénk, vezérlő kánjuk, Oldamér leveri László fejéről a koronát; ha a király győz, a kunok ugyan hódolnak néki, de őszinte bizalmukat és hitüket nem bírja többé…

Kun László most éppen Aba nembéli Amadé úr serege előtt állott meg vezéreivel tisztelegni. Hangjukat nem hallottuk már, de a szívélyes kézmozdulatokból és főbólintásokból sejteni lehetett, hogy hasonló dicséretek hangoznak el, melyekkel atyámat is üdvözölték. A fiatal uralkodó bizonyosan nem utalt viselkedésével vagy szavával Amadé úr bátyjának, Finta nádornak többszöri árulására és a tavaly nyáron szított belháborúra, melynek során a királyi hadnak ostrommal kellett elfoglalnia Gede, Gönc és Szalánc várát. Még arra is ügyelt, hogy a Finta helyére állított új nádor, Németújvári Iván nehézlovasai más helyre, hátul, a tartalék seregtestbe legyenek beosztva.

Váratlanul kavarodás támadt távolabb, a jobbszárny legvégén, hol a keresztény besenyők álltak ispánjaik vezetésével. Hét vágtató lovas bukkant elő a dombok közül. Először úgy láttuk, hogy a mi elölszáguldóink[7], ám ahogy közelebb értek, felszerelésükből és süvegeikből kunokra ismertünk bennük. Az oldalvéd éberségét kijátszva, jó nyíllövésnyire haladtak el veszett irammal a hadrendben sorakozó csapataink előtt. Véltük, hogy bátorságukat fitogtatják a magyarok bosszantására. Hirtelen irányt változtattak, a vezéri csoportosulásnak tartva, s immár tisztán kiviláglott a szándékuk: a király életére törve, további harc nélkül akarják eldönteni az ütközetet! Szilaj rikoltásuk idáig süvített a messzeségből.

– Hijjúúú-huj!

Már illesztették a nyílvesszőt íjuk idegére, s némelyik a foga közé is kapott egyet, tartalékul.

A döbbent értetlenségből ocsúdva vezényszavak harsogtak, s egyszerre lódult a kunok ellen a testőrök fele és az Abák nehézlovasságának első sora. Szempillantás alatt zárt lánc alakult ki a király védelmére, a magas ívben feléje suhogó nyilakat azonban nem lehetett megállítani. Talpas Tamás, a testőrség parancsnoka előugratva, pajzsával és testével védte az ifjú Lászlót. Őt nyakán találta meg egy nyílvessző, egy másik a lova szemén át hatolt a jószág koponyájába; a derék katona aléltan hanyatlott a földre, aztán kínban nyerítő ménje is lerogyott, és maga alá temette.

A védelmezők közeledtére a kun merénylők elkanyarodtak, s lovukat sarkallva menekültek. Közülük három bukott le a lóról, nyílvesszővel a hátában, a többinek sikerült elérhetetlen távolságra jutni. Tamás mestert súlyos sebbel, de élve vitték hátra, és hosszú időbe telt, mire azon az oldalon minden bandérium visszaállt harci alakzatba. Szerencsénkre a kunok nem használták ki támadásra a megbomlott rendet; nem is tehették, hiszen Oldamér serege akkor kezdett felsorakozni Szécsény és Zsadány ősi földvárai felől.

Nem sokon múlott! A vész után lassacskán újraéledt a várakozó zsibongás, néhutt[8] erőltették a vidám közömbösséget.

– Detre! Ide gyere, te lusta fattyú! – bődült teli torokból atyám, kinek kesztyűjéről most hullott nyergére a szikkadt sárrög. – Hát mit gondol rólam a királyom, hahogy[9] mocskos páncélban üdvözöltem miattad?

A kölyök bizonyosan nem úszta volna meg a kemény dorgálást, ám atyám figyelmét tüzes csődöre vonta magára: kanalasan hegyezte a fülét, tágult orrlyukakkal kapkodta fel csukafejét. Kidülledt szemét forgatva vicsorgatta a fogait, majd hosszan, élesen röhődött.

– Mi lelt, Szirony? – fogta atyám szorosabbra a szárat. – Ládd-é, úgy bomlik, mintha ismert kancát érezne, otthoni ménesből!

– Hát, lehet úgy – mondtam. – Véltem látni Ajándokot Csanád vármegye zászlaja alatt. Oda sorolt, apja lovával…

– Ajándok, Jánk fia? – horkant fel. – A szökevény, vadorzó bitang, kinek testvérbátyja, a renegát pap a minap elrabolta a templom oltalmába rejtett kincseket? S még hogy apja lován… Azt a könnyű kancát, Labudot én adtam Jánk alá, vénségére: az is az enyém!

– Bocsáss meg, jó atyám, de haragod hiábavaló! – próbáltam nyugodt szóval csitítani. – Te is tudod, hogy királyi kegy és remuneráció[10] reményében számkivetettként is joga van önként a seregbe állni.

– Te mindvégig pártját fogtad, Sándor. De előkerítem, és tolvaj bátyjáról megvallatom a győzelem után! Mer’ hát mink győzünk – csapott tenyerével a mellvértjére. Kissé megemelkedett a nyeregben, és amennyire a páncél engedte, hátranézett a vitézeire. – Nem úgy-é, fiaim? Detre, hordd körbe a borostömlőt! Nehogy bármelyőtök pisaszagot árasszon; inkább dühös kan oroszlán bűzét, halljátok?!

Gyorsan ellobbant, s már alig parázslott a dühe. Gyermekkoromtól ilyennek ismertem. Talán, ha három éve nem lettek volna éppen Ellősön az öccsei, kik hergelték[11] az indulatát, nem csap le a bakó bárdja Ajándok jobb kezére, s nem válik bujdosóvá, kit testvérként szerettem.

I.

LÓFOGÓ

Ellős monostora[12] biztonságos halom tetején állt a Tisza partján. A kettős dombot tavasszal tengerré egybeszakadva vette körbe az elöntött területek lápvilága. Bár a folyó vize nyárra visszahúzódott, az ingovány hosszú hónapokra mégis szinte megközelíthetetlenné tette Ellőst. Olyan idők jártak, amikor áldott védelmet jelentett a gyilkos dágvány, s a végtelennek tűnő nádasok rejteke.

Az élővíz felőli lankás homokpadhoz fiatal férfi teste sodródott kitárt karokkal, háton kerengve. Mellét nyílvessző verte át: csak arasznyi vége állt ki, daru szárnyából vágott, kemény vezértoll szürkéllett rajta. A folyó lágyan ringatva kiterítette élettelen utasát a fövenyen.

– Szólnom kell Filip perjelnek[13] – sóhajtott Boda fia Jánk. – Ismét temetni valót hozott a Tisza.

A nyúlánk alkatú legény a monostor fűszerszámos kertjének végében állt. Finom, barna szálakkal serkent a bajusza, szőke haját vékony szíjjal összefont varkocsban viselte. Nemes arcéle, határozott rajzú álla, merész ívű orra sólyom képéhez tette hasonlatossá. Nem nemes volt – éppenséggel jobbágy, a szerzetesek szolgálatában. Őslakos szlávok ivadéka, apától-anyától árván. Anyjára nem emlékezett. Apjáról az utolsó kép hosszú inges, aprócska gyermekkorában égett bele a lelkébe: két röhögő pribék vonszolta karjainál fogva a holtág vize felé. Válla fölött kiabált vissza, ősei nyelvén: „Maradj mindig tiszta szívű, fiam! És ha megnősz, légy kemény, mint a tölgy! Hallod, Jánku?! Maradj mindig…”

A fröcskölő buborékokkal felvágó, artikulálatlan hangok örökre elnémultak.

Őt a szerzetesek vették magukhoz, ételt, ruhát, s egy kis zugban tiszta alvóhelyet kapott. Eleinte a kecskék őrzésével, kisebb konyhai tennivalókkal bízták meg. Ahogyan cseperedett, a fráterek kertészkedésre tanítgatták, András atya pedig olvasásra, betűvetésre.

– Áldott az Úr, még ha fájdalmas sorssal vezérelt is az Ő útjára! – A páter szeretettel simította meg a fiú arcát, mely a tudás örömétől lángolt. Jánk elkomorodott. Egyáltalán nem látott isteni gondviselést abban, hogy elárvultan a klastromba került, miután apját, az ellősparti szlávok szállásbíráját vízbe ölette Baár nembéli István, Ond vezér dölyfös leszármazottja.

Hosszú estéken gyakran lekéredzkedett a domboldalba mélyített paticsfalú[14], zsúptetős házikókhoz. Hallgatta a regélőket a régmúlt időkről, ősök szelleméről, eltűnődött a mesékbe szőtt álmokon, vágyakon. Ahányszor tehette, Veruska mellé telepedett. Beszámolt neki a barátoknál végzett munkáiról, és a csodás történetekről, amiket avítt pergamenlapok cifrán rajzolt oldalairól silabizált. Ha az előadás hevében véletlenül összeakadt a kezük – hát úgy is maradt egybefonódott ujjakkal, mint a szépségnek született virágos bokor ágai…

Egy alkalommal Veruska apja, Mihalo azt mesélte el az uszadék fából rakott tűz füstös melegénél, miért kellett Bodának meghalnia.

– István nagyurunk akkoron Csernigrád[15] földvárában henyélt, a királyi ispánt meglakva. Filip perjel, ez a menyétképű, alattomos frankföldi csuhás addig sündörgött, dörgölőzött a csizmájához, míg ígéretet kapott a templom és a klastrom nagyobbítására. Nyár végén aztán kivonult ide léhűtő népével az uraság, szúnyogot szíva-köpve véresre majzolta a csípésektől dagadt képét. Szentséggel káromkodott, csapkodott maga körül, s vedelte a barátok borát. A monostor bővítésére az innenső domb azon oldalát jelölte ki, ahol a mi nemzetségünk házai állottak. Boda eléje borult, meghallgatást remélve.

– „Takarodjatok! – vetette oda neki az úr foga hegyirül. – A part aljába áshattok vacok-likat magatoknak!”

Boda tiltakozott. A káptalanterem nagyládájában őrzött oklevélre hivatkozott, ami királyi billoggal megerősítve örökös szállásunknak jelölte ki ezt a helyet, hozzáadván a Tisza meg a Dög-Tisza vizének halászatát – kilenced, pénzbeli adó, dézsma, várúri robot és munera ránk mérésivel. A nagyúr eléhozatta az urbáriumot a levéltárbul.[16]

– „Nagy ez az árkus néked, bulgári kutya![17] A fele jó lesz szúnyogot hessenteni! – hörögte acsargó indulattal, és kettészakította az írást. Előintette két csatlósát. – A másik felit etessétek meg véle, s hogy ne szomjan haljon reá, nyomjátok a fejit a jogosnak mondott halászó vizibe!”

A mesélő nagyot hallgatott, s hallgatott mindenki, az uszadék fa füstjében fakadt könnyeket törölgetve. Az üldögélő, elnémult sötétben Veruska kis keze puhán simult rá Jánk kővé szorított öklére.

– Egyformán mér az Isten, mert István nagyúr ugyanúgy levegő híján halt! Saját részeg okádásába fulladt a puhos, telhetetlen férge: kiguvadt szemmel, berondítva-behugyozva kínjában. De ez nem támasztja már föl jó apádat, Jánku. És az igazságot sem.

◆ ◆ ◆

Bár szenvedélye leginkább a halászat, pákászat felé, s szíve az ellősparti szlávok közé hajtotta, Jánk szívesen tanult, és a barátok ültetvényén egyre nagyobb hozzáértéssel végezte a szőlőművelés munkáit. Övébe tűzve állandóan magával hordta a kacort, ezt az egyik oldalán bárdszerű, másikon befelé hajlón ívelt élű, kéttenyérnyi szerszámot. Nyitás, bujtás, a vesszők válogatása, metszése: a termesztés minden mozzanatát hozzáértéssel végezte, s fáradozását a szőlőtőkék zamatos, bőséges terméssel jutalmazták. Még nagyobb jutalmat jelentett Veruska hálás mosolya, mikor ősszel, érés idején kezébe nyomta rubinvörös bogyójú fürtökkel teli, visszagyűrt szélű süvegét. Mihalo bátya is elismerően lapogatta vállát, ha borfejtéskor néha a barátok engedélyével kóstolót vitt neki kis kabakban. Nagyra becsülte a fiút. Érezte, képességeivel kimagaslik egyszerű vérei közül. „Tiszta szívű, erős lelkű: épp’ mint az apja volt – gondolta, s mélyet sóhajtott. – Jaj, csak nehogy a sorsa is!”

Tudta, közeleg a nap, melyen ez a már-már kész férfi elébe áll, és fejet hajtva kéri kertjéből a Teremtő legdrágább virágát.

◆ ◆ ◆

Eltemették az ismeretlent, Filip perjel latinul elhadart végső útravalójával. Az ötödik friss sírhant sorakozott már a kőkerítés tövében. Délelőtt Szolnok felől lefelé csorgó sóbárkások hozták a hírt: a Tiszán túl kunok haladnak ölve-rabolva a Körös folyásai mentén napkelet felé. Egy félelmetes hírű, vérszomjas vezér hátramaradt martalócaival a főseregtől, s mint a száguldó farkasfalka gyilkolnak, fosztogatnak a két folyó közötti pusztákon.

A kunok népét a tatár had terelte maga előtt. Vezérük, Köteny kán a magyar királytól kért menedéket két esztendeje. IV. Béla király legelőt, szálláshelyet adott a kunoknak – harci szövetséget, támaszt remélve. Elkelt volna a segítség, mert a Kárpátok bércein szálerdőként sorakoztak a tatár hadijelvények hosszú póznái.

Csakhogy a nyakas kunok nem tűrték sem a törvény, sem a vallás igáját: nem becsülték, nem tisztelték a magyarok vagyonát, hitét. Vetéseiket legelőnek herdálták, jószágukat prédálták, asszonyaikat meggyalázták, a temetőkerteket – ha kedvük úgy hozta – lókarámnak használták. Pattanásig feszült országszerte a türelem húrja.

A tatárok ördögi fortéllyal növelték haderejüket és saját harcosaik biztonságát. A behódolt vagy foglyul esett katonák fegyverzetét meghagyva, csapataikat maguk előtt hajtották az ütközetekben. Akaratuk ellenére – akár saját véreik ellen is – elszántan kellett küzdeniük: ha meghátráltak, a mongolok irgalmatlanul lemészárolták őket. Így eshetett, hogy midőn Dénes nádor serege megütközött a mongolokkal a Vereckei-hágónál, a foglyul ejtett tatárok között sok kun is volt.

Felbőszült magyar főurak árulóknak, tatár kémeknek bélyegezték a kunokat, és Budán, a haditáborban vérgőzös dühtől tombolva lekaszabolták Köteny vezért egész kíséretével, háznépével együtt. A kunok méltó módon eltemették kánjukat, és bejeiket követve Bolgárország felé vonultak. Végítéletként rettegte az ország a mongolok betörését, s mintha a gyehenna tett volna rajta próbát, előbb a távozó kunok bosszúért lihegő serege dúlta fel… Véderő nem volt ellenük: a hadra fogható fegyverforgatók már táborba szálltak a tatárok ellen. Egyszerű pórok védték magukat, falvaikat, vagyonkájukat – vagy vérre éhes kun szablyák vasa alá térdeltek kegyelemért könyörögve.

Nagyböjt ideje járta. Filip prior, a rendház főnöke szigorúan tartotta a regulát[18]. Húsvétig lepellel takartatta a templom szentélyét, oltárát, s nem engedélyezte a zsíron készült ételeket. Valójában a hosszú böjt alatt sem koplaltak: a hal mindennapos eledel volt a refektórium[19] asztalán. Sáfrányos, bazsalikomos lében párolták a csukát, fűzfaparázs fölött nyárson sütötték a kecsegét, csíkot vagy a lustán ébredő tavaszi ponty beirdalt, kövér oldalát. Jánk délután nekiindult, hogy a néhány napja épített vejszéiből[20] halat hozzon a konyhára.

– Maradj a közelben, fiam! – kérte András páter. – Meg ne kerítsenek a pogányok!

– Sose aggódj értem, atyám! A kumáni[21] lovas nép, nem járja a lápot.

A fiú elhallgatta, milyen messzire készül. Már hajnalban kigondolta, hogy elmerészkedik egészen Szelebin-puszta[22] határáig, hiszen a Dög-Körösben lehet a legszebb csíkhalat szedni! S a szerelmes ifjú szíve dehogy a rendbéliek étvágyával törődött: számára csupán az volt a fontos, hogy Veruska nagyon szereti a réti csíkot.

Alkonyattájt degeszre telt a gyékényből fonott iszák, és a sekély víz szélén hazafelé tartott. Hangokat hallott a nádfal sűrűjén át. Közelebb óvatoskodott, így nemcsak hallotta, látta is őket a nádas széltől susmorgó, zizegő hálóján keresztül. Körben ültek, a szikes láprét gyeptorzsáira kuporodva. Felismerte a szemben guggoló alakot: Vázó az, a pusztázó, legeltető kun pásztor, kinek szilánkká törött bokáját az ellősi szerzetesek gyógyították előző nyáron! Dallamos, nyökögő beszédjükből sokat megértett; ettől a Vázótól tanult legtöbbet a kényszerűségből Ellősön töltött idő alatt, s azóta eleget hallotta szavukat a tarra legeltetett kölesföldek, ellopkodott berbécsek[23] miatti viták során. Éppen a pásztor győzködte a víznek háttal ülő harcost, aki fegyvereit, vörös bivalybőr sisakját földre rakva pihent.

– Könnyű zsákmány, hidd el, Kajdán bij[24]! Ellős monusturát nem őrzi senki. Papok és szláv halászok lakják. Templomi arany, élelem, bor, jószág várja, hogy érte nyúlj. A csernigrádi várban van ugyan őrség, de hiába kapnának hírt, nyárelőig sem érnének oda, védelmezni őket!

– Ezen a mocsáron át nem jutunk oda. Bűzös iszapjába leránt a lidérc!

– Van más út! A pókai és sági[25] pusztákon át fel a Tiszáig, s onnan magasföldeken csak egy hosszú vágta. Egy akadály van csupán, az is tiszta vizű holtág, könnyedén átúsztattok!

– Magammal viszlek vezetőnek – emelkedett fel ültéből a parancsnok. – Részedet megkapod, ne félj! Holnap alkonyatkor égő csóvát vetünk a papok istenes akoljára, s a tüzet vérükkel oltjuk el!

Veretes vállszíjába bújva hátára kanyarította puzdráját[26]. Ennél a mozdulatnál ragadták meg Jánk figyelmét a tegezből kiálló nyílvesszők végén a vágott, szürke tollak. Magáról megfeledkezve előbbre kúszott, hogy az ereszkedő este félhomályában jobban lásson. Hatalmas robajjal, méltatlankodó tásogással kapott szárnyra fészkéről egy vadruca.

◆ ◆ ◆

A seb nem volt mély, mégis erősen vérzett. A nád szövevényén át vaktában feléje lőtt nyílvessző felszakította a jobb oldalát, meg-megcsorduló vére végigáztatta ujjasát. Magához szorított karjával próbálta lezárni a sebet, közben a derékkötőjébe bújtatott kacor nyelét szorongatta erősen, nehogy elveszítse: ha vére szagát kölykes nádi toportyánok[27] követnék, ez lenne az egyedüli fegyvere. Vízben, sárban, zsombékok között botladozott a kelő hold fényénél, fejében erőt adó mondóka lüktetett léptei ütemére: Ve-rus-ka, Ve-rus-ka…

A teli haltartó iszákot eldobta, ahogy a riadalomban oldalt vetődött. Lábáról a szíjas bocskor rég elmaradt. Avas nádkotun[28] felsebzett talppal loholt kitartóan, mert az otthoniaknak ő volt az egyedüli, élő üzenet a megmeneküléshez.

Magasan járt a hold, mikor Ellőspart halászkunyhóihoz ért. Domán, aki vigyázónak volt állítva éjszakára, ártó szellemnek hitte a sásos mocsárból cubogva kitántorgó alakot, ijedtében majdnem derékon vágta az emelőháló rúdjával.

– Segítsetek a klastromba! – lihegte Jánk. – Rossz hírt hoztam! Kumánik jönnek ellenünk!

◆ ◆ ◆

A barátok fáklyákat gyújtottak, azok fényénél gyülekeztek a huzatos ámbituson[29] a kimerült, véres fiú körül. Egyikük kis cserépbutykossal sietett elő.

– Ákovita ez, tiszta párlat. Ez majd meggyógyít, s visszaadja az erődet!

Jánk tiltakozni akart, de a fráter leintette.

– Nem meginnod kell, bolondos!

Lefejtették róla a szakadt darócot, és az erős pálinkával lemosták a nyílhegy szakította sebet, majd gyógyító füvet raktak rá és tiszta gyolcsból tépett kötéssel fedték be. Jánk arca eltorzult a maró fájdalomtól, de összeszorított foggal, némán tűrte az ápolást. Utána alaposan bedörzsölték a mellkasát is.

– Megmaradsz, tekergő – mondta András atya –, csak sokat kell pihenned!

– Nincs idő, atyám! Holnap estendőn[30] ránk tör egy Kajdán nevű kun tíz-tizenöt lovasával. Vázó, a topa lábú pásztor uszítja őket. Ha meg akarjuk védeni Ellőst, készülnünk kell a harcra!

– Harc? Nem lesz harc! – rikácsolta az odaérkező Filip perjel. Gyáván pislogott előrecsúszott füles sipkája alól. – Lábuk elé rakjuk minden vagyonunkat, élésünket, talán akkor meghagyják az életünket!

– Tisztelendő perjel atya! Higgy nekem, hiszen hallottam őket, tüzet és vért akarnak! Kigondoltam valamit. Van egy nagyszerű tervem.

– Hallgass, kölyök, ne lázíts parancsom ellen! – Az elöljáró savószínű szemében riadt gyűlölet rebbent. Nyújtott léptekkel a nyitott szerszámoskamrába sietett és körülnézett.

– Zárjátok ide ezt az apja fattyát!

András atya hirtelen jött gondolattal becsapta a prior mögött a nehéz, pántos ajtót, és rátolta a csikorgó reteszt. Hátat fordított a kiszűrődő fenyegető óbégatásnak, úgy kérdezte:

– No, Jánku fiam! Halljuk hát, mi a terved?

– Csapdát állíthatunk a pogányoknak! Ha virradatra a halászok előkészítik az összes öreghálót, patonyára[31] kötött fenékhorgot, s mindegyik csónyikot[32], akkor délelőtt tanyát vethetnénk[33] a Dög-Tisza átkelőjénél, a víz alatt elfektetett hálókkal beléjük csomózott, harcsára való horgokkal. Szükség lesz hozzá bátorságra, erőre, meg a szerzetes atyák segítségére is!

Kit töprengőn nyitott szemmel ért, kit csukott szemmel imádkozva lelt – alvó embert nem talált a pirkadat.

◆ ◆ ◆

Nyugovóra billent már a nap, rőtsárga fénye alacsonyan úszó felhőkre csorgott. A mozdulatlan, letisztult víztükör nem árulkodott a délelőttön sietve végzett hálóterítésről. Az átkelőhely vonalában egymás mellé fűzött széles kerítőhálók lebegtek láthatatlanul a mélyben. Túlsó végüket a meder szélében álló fák tövéhez, a marjult partfalból kinyúló vastag gyökerekhez kötözték a víz alatt. Ideát, a part menti barkás füzesben halászok, szerzetesek rejtőztek némán, kezük ügyében a hálóhúzó kötelekkel.

– Add, Uram, hogy a hálók kibírják! – fohászkodott halkan Jánk, aki a bokrok alatt lapulva figyelte a szembepartot.

– És ha mégsem itt akarnak átjutni? – lehelte a kérdést a mellette hasaló András atya.

– Csak erre jöhetnek! Egyedül itt lankás, kitaposott az út a vízig, másfelé végig meredély és sűrűség akadályozza őket. A morotvát[34] megkerülni nem tudják, mert mindkét vége járhatatlan ingoványba vész.

Földre simult testükkel úgy érezték, hogy kívülről dübörög a szívük. A távolból gyepszaggató lópaták ütemes dobaját hozta át a holtág vize.

– …tizenhat, tizenhét – fejezte be a számlálást a legény. A túlparton Kajdán alatt széles szügyű, hullámos sörényű bogárfekete mén dobrokolt, harcosai sorban köréje léptettek. Köztük volt Vázó is mokány vezeték lovon, éppen az oda látszó templom felé mutatva mondott valamit. Közeledő, elfulladt kiabálás hallatszott a monostor irányából. Filip perjel valamiképpen kiszabadult a kamrából, és alvósipkában, hálóingben, mezítláb botorkált ügyetlenül. Kezeiben zendülve csörrentek össze a sebtében összemarkolt templomi kelyhek, tálak. Gátolta mozgásában a hóna alatt cipelt ládika is.

– Várjatok, esztelenek! – sipította fejhangon. – Odaadjuk mindenünket! Várjatok…

Szegycsontja alá puffanó hanggal vágódott a szürke vezértollú nyílvessző. A prior döbbent hitetlenséggel, elnémultan nézett le rá. Térdre roskadt, s szinte egyenként ejtette el a kegytárgyakat. Arccal előre a földre bukott, a felnyíló ládikából surranva zúdultak feje köré talmi glóriaként az arany- és ezüstpénzek.

A túlparton a kunok harsogó nevetéssel nyugtázták a jelenetet. Egy harcos lóról szállva összegyűjtötte az íjakat, vesszős tegzeket, s a tisztáson álló nyárfaóriás csomoros törzséhez támasztotta őket. Felesleges teher lenne az átkelésnél: papok, szolganép ellen elég lesz a kard és a kelevéz[35]. A bej is odanyújtotta íját, pajzsát, majd combja szorító parancsával lassan a vízbe léptette lovát. Úsztatni való mélység fölé ért már, mikor az utolsó lovas is a vízbe ereszkedett. Némán haladtak, csupán csendes csobogást és a lovak prüsszentő légzését lehetett hallani.

– Kezdődik, atyám! Már csak addig kell várni, míg a vezér túljut a közepén! – súgta Jánk. Óvatosan hátrált, majd felállt a bokor takarásában. – Húúúzd! Most húzd!

Az erdő megelevenedett: az ellősi fráterek, jobbágyok talpra ugrottak. Hárman, négyen markoltak egy-egy kötélbe, és nekifeszült testtel előredőlve, teljes erőből húzni kezdték. Az úsztató lovasok alatt terülő hálók mind magasabbra emelkedtek, a külsőknek már a széle is kimagaslott a vízből. A megfeszített köteleket vastag fatörzsek köré vetették, s több soron rájuk hurkolták. Tágra nyílt szemükben reménnyel, várakozással és borzadállyal néztek a holtágra. Ami történt, győztesként is iszonyat volt látni…

A hálószemek zsinórjába kevergőzve, a hegyes kampójú horgokon megakadva egy helyben evickélt, vergődött ember és állat. A vizet zurboló halálos kavarodásban néhol lovak lába, amott a domború, sárgás hasa; máshol egy kéz, egy szürkülő arc került pillanatokig felülre. Sikoltó, hörgő nyerítések, öklendezőn köhögő ordítások szálltak az alkonyi égre. Azután csend lett. Néhány könnyű lándzsa, s mint a kivájt tökhéj, egy bőrsisak lebegett a felszínen. Lassan elülni készültek a hálók fölött felkavart, loccsanó hullámok, ekkor néhány ölnyire a parttól megnyílt a víz, és elpusztíthatatlan démonként Kajdán bukkant fel sötét lovával. A csődör patája a feljáró sarába kapott, szájából sűrű nyál lógott, vizet prüszkölve meresztette kidülledt, véres szemét. Amint hátuljával is felemelkedett, a sörényébe kapaszkodó kun átvetett lábbal a ló hátára fordult. Ördögi, kegyetlen nézése horgas szigonyként fúródott a mozdulatlanul álló Jánk tekintetébe.

A fiú számára megtorpant az idő. Látta a közeledő lovast, ahogy csuklóból forgatott karddal, hujjogó üvöltéssel ellene támad – de örökkévalóságnak tetszett, amíg keze elérte a kacor nyelét, s végtelenül lassúnak tűnt a lendület, amivel a bej felé dobta. Valójában a szerszám süvítve, pörögve szállt, végül tompa reccsenéssel csapódott Kajdán homlokába. A hátranyakló test súlyától megkönnyebbült ló elvágtatott Jánk mellett, aztán visszakanyarodva mögéje kocogott, s vállgödrébe röhődött tág orrcimpával.

– Nézd mán! Tán téged akar új gazdájának? – álmélkodott az odaérkező Mihalo, és a zabláról lógó sallangos kantárért nyúlt. Hátra is ugrott nyomban, mert a mén horkantó nyihogással feléje kapott.

– Hát, ez tényleg csak téged akar!

◆ ◆ ◆

A martalóc kun hordától megvédték ugyan az ellősi szállást és a monostort, ám a győzelem ellenére keserves idők jöttek rájuk. Batu kán mongoljainak irgalmatlan, pusztító áradata elől bujdosni kényszerült mindenki, ha élni akart. A tatárok több irányból zúdultak Magyarországra: míg a fősereg a Vereckei-hágón tört be, a Szubotáj kán irányítása alatt álló tümenek[36] a nyár folyamán legázolták Erdélyt és Bihart, majd a Maros völgyén át tartottak nyugat felé. A Tiszán a böldi révnél és Tömörkény gázlóján[37] tél elején keltek át, Csernigrád felé tartva.

Szerencséjükre, az ellősiek nem a földvár biztonságát választották, hanem a Tisza és a Körös tekergő vizével táplált ingoványban kerestek menedéket. Uztura, a pákász vezette őket egy rekettyés szigetre. Az öregről addig nem sokat tudtak, lakott helyektől távol élt családjával. Beszédjét ritkán hallották, s akkor se igen értették; a szóbeszéd úgy tartotta, hogy avarok leszármazottja. Nem szolgált senkinek. A csernigrádi várispán egy alkalommal megpróbálta többnapos robotra befogni, azonban a mocsárlakó az első reggelre eltűnt, mint a nap felszítta köd. Attól fogva oda nem járt, inkább Ellősmonostorba hordta az illőnek gondolt beszolgáltatást.

Általában évente kétszer bukkant elő. Tavaszi beszolgáltatáskor vállán egy füzér vidraprémmel ballagott, s maga elé tartott markában méhviaszba szúrt kócsagtollak lobogtak. Dézsmaszedés idején lépre csalt énekesmadarakat hozott kalitkákban, mellette kamasz fia talpalt, nádmézzel teli kabakedényt ölelve. Lerótta az adóját, amint ősei tették évszázadokon át, bármilyen nemzet és bárki uralta éppen e földet. Ennyivel ki is merült Uztura kapcsolata a külvilággal: visszahúzódott a láp darvas, szúnyogos békéjébe.

Szállingózó hóesésben, váratlanul bukkant elő a pákász. Előbb a jobbágyokkal beszélt, utána a monostorba sietett. András atya hallgatta a nádi ember töredezett, rövid mondatait, közben bizalmatlanul méregette. Aggódott, nehogy kelepcébe kerüljenek miatta. Lehet, hogy valóban segíteni akar… De mégiscsak pogány ez is, templomot soha nem látott belülről!

– Csernigrád: halál. Velem: élni. Döntsd el, mit akarsz, Isten papja! – mondta neki Uztura. Sarkon fordult és a kunyhók felé tartott, ahol útra készülődtek a pórok. A szerzetes nem tétovázott tovább, szavára a Benedek-rendi barátok is sietve kapkodták össze a legszükségesebbeket.

A lovászok nem tartottak a szállásbéliekkel, a ménest menekítették eldugott helyre. A lovakat átúsztatták a Tisza egyik szigetére, ahová – a tatárok közeledtének hírét hallva – jóval előbb hordtak nekik dereglyékkel szénát, zabot. Szent Andráskor egy mongol csapat Alpárról tartott Csernigrád irányába. Tapasztalt felderítők lehettek, mert a járt útról lekanyarodva kitértek a folyóhoz. Csernyó örvényénél[38] jártak, amikor hátasaikkal összenyerített néhány csődör a Kablát-szigeten tartott ménesből.

Rövidesen még egy szakaszt kerítettek maguk mellé a tatárok. Bevették magukat az elhagyott ellősi szállás kényelmébe, és felváltva őrködtek a fátyoljéggel borított folyó partján. Támadásra készen figyelték, mikor hízik végre járhatóvá a beállt Tisza jege, hogy megkerítsék a sziget fogságába rekedt ménest. Az ellősi lovászok ugyanolyan feszülten várták a jég vastagodását. Ők a Görjén-tó és a Karabata-láp nádasaiba szándékoztak tovább menekülni.

Egy dermesztően hideg hajnalon egyszerre indultak meg: a zsákmányra éhes hódítók a szigetre, a ménest terelő ellősiek a túlpart felé. Öt lovász a jégen maradt, testük körül a szétszivárgó vér vörös palástjával… Egyedül Mihalo fia, Mirkó maradt életben. Ő haladt az élen, egy kancát vezetett kötőféken. A lovak közül nyolc-tíz felkapaszkodott mögöttük a szemközti lejtőn, és belevesztek a közeli nádrengetegbe, a többit elhajtották a tatárok.

[2] Április 24.

[3] 1280 novemberében IV. László hadjáratot vezetett az első jelentős kun lázadás leverésére.

[4] Morvamező: Ottokár cseh király elleni ütközet helyszíne, Dürnkrut közelében (1278. augusztus 26.).

[5] Szer: a Baár-Kalán nemzetség ősi szállásbirtoka a mai Ópusztaszeri Nemzeti Park területén.

[6] IV. (Kun) László anyja, Erzsébet királyné Szejhán kun fejedelem leánya volt.

[7] Elölszáguldók: gyors mozgású lovas felderítők.

[8] Néhutt: néhol (régi szóhasználat).

[9] Hahogy: ha netán, hogy így.

[10] Remuneráció: vitézségért, hősiességért kapott jutalom.

[11] Hergelték: uszították.

[12] A XI–XII. sz. fordulóján épült templomos kolostor maradványait Csongrád térségében, a Tisza bal partján tárták fel (Elléspart).

[13] Perjel: rendházfőnök; prior, apát.

[14] Patics: vesszőfonatra tapasztott agyagfal.

[15] Csernigrád: Csongrád egykori szláv neve (Feketevár).

[16] Munera: kötelező ajándék. Urbárium: jobbágyok kötelességeit, jogait rögzítő irat.

[17] Árkus: ív (papírmérték). Bulgári: gúnyos utalás a bolgár-szláv eredetre.

[18] Regula: szabályzat.

[19] Refektórium: refectorium; kolostori ebédlő.

[20] Vejsze, vejszézés: halfogó módszer, labirintus jellegű halászeszköz (cége).

[21] Kumáni: kun.

[22] Szelebin: Szelevény korabeli neve okiratban (Zelebin).

[23] Berbécs: herélt juh.

[24] Bij, bej: kun vezér, nemzetségfő.

[25] A mai Csépa és Tiszaug területén.

[26] Puzdra: íj és nyilak tokja (tegez).

[27] Toportyán: farkas.

[28] Kotu: előző évi gyökfő, torzsa.

[29] Ámbitus: nyitott folyosó.

[30] Estendőn: estenden, estefelé, alkonyattal (régies szóhasználat).

[31] Patonya: zsinórelőke.

[32] Csónyik: fatörzsből faragott csónak.

[33] Tanyát vetni: hálót teríteni.

[34] Morotva: holtág (szláv eredetű).

[35] Kelevéz: rövid nyelű lándzsa.

[36] Tümen: mongol harci egység, mintegy tízezer fő.

[37] Böld, Tömörkény: ősi átkelőhelyek a mai Szentes, illetve Szegvár magasságában.

[38] Örvény: régi szóhasználatban hurokszerű folyókanyarulat által körülvett rétet jelentett.