Robnak

1

A vér kötelez

A svájci Alpok egyik magasan húzódó völgyében bújt meg egy apró falucska, ami az Arnes nevet viselte. Fenséges, hó borította hegyek tornyosultak a falucska maroknyi faháza fölé, eltakarva még azt a kevés téli napfényt is, így a település túl hideg és túl sötét volt ahhoz, hogy valaha is síparadicsommá válhasson.

November első napján már fél hatkor koromsötét volt. Az egyetlen fényforrást az utcai lámpások halvány ragyogása és a keskeny főutca ünnepi díszkivilágítása adta. A falu ősrégi boltja aznap már nem fogadott vásárlókat, és a fehérre meszelt templom is hidegen, üresen állt. A faházakat ékesítő fakózöld spalettákat mindenhol szorosan bezárták. Bár úgy tűnhetett, a vidám karácsonyi koszorúkkal díszített házak ajtajai hívogatóan várták látogatóikat, kivétel nélkül mindegyiket bereteszelték.

Egy árva lélek sem kószált a környéken. Vastag hótakaró fedte a falut. Teljes csend honolt. Még a hegy keleti oldaláról érkező vízesés lágy csobogását sem lehetett hallani… a zuhatag a fagy fogságába esett.

Egyszer csak egy motor mély dübörgése törte meg a nesztelenséget. Néhány másodperccel később egy élénk vörös Lamborghini Urus száguldott át a jeges, macskakövekkel kirakott úton, majd egy erős fékezést követően megállt a főtéren. Az utasoldal felőli ajtó kinyílt, és egy karcsú lány lépett ki a járműből. Jégszőke hajkoronája kifogástalan, ragyogó fátyolként omlott a hátára. Áradt belőle az elegancia: feszes, fehér farmernadrágot, vastag műszőrme mellényt és hozzá passzoló, térdig érő csizmát viselt.

Szúrós, jégkék tekintetével végigpásztázta a főutcát, majd felcsattant.

– Ez lenne az?

Egy magas, jóképű férfi szállt ki az autó másik oldaláról. Kinézete alapján senki meg nem mondta volna, hogy ő a lány édesapja.

– Mégis mit vártál, Celeste? – morogta. – Előre szóltam.

– Valami különös, mégis kifinomult helyre számítottam. Mondjuk, mint Gstaad.

– Túl népes – felelte az apja. – Tekintettel a különleges igényeinkre, ez a hely pont tökéletes.

Valamivel odébb Dillon Halloran fájdalmasan tudatára ébredt annak, hogy hamarosan elérik úti céljukat. Verejték gyöngyözött a homlokán. Édesapjával, Gabriellel, egy nyolc husky által húzott szánon haladtak a keskeny völgy felé. Hat kilométerrel korábban az egyik kutya hámja elszakadt, viszont Dillon legnagyobb bánatára ez sem tudta szabotálni útjukat, csupán félórányi késedelmet eredményezett az incidens.

A falu túlsó szélén, jóval a megvilágított útszakasz előtt, a kutyák lassítani kezdtek, majd hirtelen megtorpantak: Gabriel kénytelen volt egy erős fékezéssel megállítani a szánt. A kutyák mozdulatlanul álltak, tekintetüket a távoli falura szegezték, és egy elnyújtott vonítást hallattak. Dillon az apjához hajolt, és a feszült huskykra mutatott.

– Milyen furcsa. Mintha éreznék, hogy odafent valami nincs rendjén.

Gabriel értett az állatokhoz, és tudta, hogy bíznia kell az ösztöneikben. Nyugtalanság járta át a levegőt. Dillon látta az apján, hogy legszívesebben visszafordítaná a szánt, és amilyen gyorsan csak lehet, hazavinné a fiát. Az állatok orrából előtörő pára apró felhőkben szállt körülöttük. Dillon esdekelve fordult Gabriel felé.

– Nem akarok odamenni. Kérlek szépen, ne kényszeríts!

Gabriel felsóhajtott.

– Dillon, ezt már megbeszéltük. Megígértem édesanyádnak, hogy amint betöltöd a tizennyolcat…

– Apa, mégis miért akarod mindenáron betartani a neki tett ígéreted? Elhagyott minket, egyáltalán nem voltunk fontosak neki!

– Mondtam már, hogy bonyolultabb a helyzet, mint gondolnád. Azért hagyott el bennünket, hogy megvédhessen téged, nekem pedig be kell tartanom az ígéretemet.

Dillon mogorva arccal meredt az apjára.

– Meg akart védeni? Mégis mitől kellene engem megvédeni?

– Pontosan emiatt kell odamenned. Meg kell tudnod, ki is vagy valójában, és meg kell ismerned a világot, ahonnan édesanyád származik.

Dillon dühösen megrázta a fejét.

– Őt sem érdekelte az én világom, nekem ugyan miért kellene foglalkoznom az övével?

– Nem változtathatsz azon, aki vagy. Nézd, most nincs időnk beszélgetni. Már így is késésben vagy.

– Ne csináld már, apa, ennek az egésznek semmi értelme! Nem mehetnénk inkább haza?

Gabriel nem felelt, csak szorosan magához ölelte a fiát.

– Egész eddigi életed során vigyáztam rád, fiam. De többé már nem tudlak biztonságban tartani. És ezzel szíved mélyén szerintem te is tisztában vagy. – Gabriel ismét vetett egy pillantást a karórájára. – Menned kell. Meg kell ismerned önmagad. Dillon, sose feledd – Gabriel a mellkasára mutatott, és megütögette a szívénél. – Ez… ez tesz minket azzá, akik vagyunk.

Közelebb húzta magához Dillont, és egy antik láncot helyezett a nyakába. A háromszögletű medál közepén egy különös, tüzesen ragyogó kő csillant meg a holdfényben.

– Viseld büszkén, fiam. Ez az ékszer sokat jelent nekem. Anyádé volt, de ő azt akarta, hogy neked adjam. Sose vedd le, és bármi történjék is odafent, hidd, hogy mindig… – A férfi elhallgatott, majd megköszörülte a torkát. – Mindig van remény.

Nem volt ideje rá, hogy közelebbről is megvizsgálja a nyakláncot. Dillon az érzelmeivel küzdve a pulóvere alá bújtatta az ékszert. A medál a mellkasára nehezedett, épp a szíve fölé. Egy utolsó ölelés után kiszabadította magát apja karjai közül. Könnyektől homályos szemmel szíjazta fel a hótalpakat, amelyeket Gabriel saját kezűleg készített neki még Írországban. Vadul pislogva megindult a hóban, és vissza se mert nézni. Nem sokkal később meghallotta apja füttyét, majd felhangzott a kutyák izgatott csaholása is, ahogy visszafordította a szánt abba az irányba, ahonnan jöttek.

Dillon annyira elmerült saját gondolataiban, hogy csak akkor figyelt fel a felé közeledő motoros szánokra, amikor már csaknem utolérték. Dillon még épp időben, káromkodva vetette magát oldalra. Az egyik sofőr még kiabált neki valamit, miközben továbbszáguldott.

A dél felől közeledő motoros szánok hangjára Celeste és édesapja villámgyorsan megfordult. Perceken belül meg is jelent az első jármű. Az alpesi fák erdején átcikázott, majd felvágósan megfordult, és mindenfelé havat hányva állt meg előttük. A rajta ülő szívdöglesztően jóképű fiú leállította a motort, majd egy született sportoló könnyedségével leugrott a szánról. Barna szemei ragyogtak az utazás izgalmától. Miközben igyekezett kirázni a hajából a havat, tekintete megakadt Celeste-en. Egy ideig csak bámult a lányra, mire végtére is eszébe jutott az illem, és kinyújtotta kezét Celeste édesapja felé, hogy bemutatkozzon.

– Üdvözlöm, uram. Ace vagyok. Örvendek a találkozásnak.

Celeste apja hűvösen végigmérte Ace-t, majd figyelmen kívül hagyva a fiú kinyújtott kezét, ő is bemutatkozott.

– Eric Torstensson vagyok, ő pedig a lányom, Celeste.

Ace Celeste tökéletes arcvonásain legeltette tekintetét.

– Örülök, hogy megismerhetlek – mondta elnyújtott, amerikai akcentussal.

Celeste, aki szemmel láthatóan már hozzá volt szokva, hogy mindenki a lába előtt hever, bájosan elmosolyodott.

– Szép kis belépő.

Ace a kezével megigazította művésziesen hosszúra hagyott frizuráját.

– Hát, ez egy eléggé eldugott hely. A szüleimnek Floridában kellett maradniuk, hogy megoldjanak néhány utolsó pillanatban felmerült problémát. Én meg úgy voltam vele, hogy ha már így alakult, miért ne szórakozhatnék egy kicsit?

A másik motoros szánon érkező két helyi férfi sietve lepakolta a járműre felszíjazott bőröndöt és a bőrből készült útitáskát, majd mindenféle köszönés nélkül fogták magukat, felbőgették a motorokat, és elhajtottak, magasra bukdácsolva szánjaikkal az útjukba kerülő hókupacokon.

– Elképzelni sem tudom, miért ilyen sietős nekik – jelentette ki mosolyogva Ace.

Celeste felkacagott, felfedve tökéletes, kissé hegyes fehér fogait, majd tett pár lépést a Lamborghini felé. Eközben két sötétített ablakos Mercedes G-Wagon és egy Aston Martin DBX robaja hangzott fel. A Mercedesek motorháztetején román zászló lobogott. Ahogy megálltak, az első autóból hátrasietett a sofőr, hogy kinyissa a hátsó ajtót. A másik autóból testőrök sora lépett elő, mialatt a hátsó ülésről egy jóképű, hollófekete hajú, gyapjúkabátot viselő fiú szállt ki.

– Bram Danesti – mutatkozott be enyhe angol akcentussal. Gőgös pillantást vetett az előtte álló társaságra, és Ace-szel ellentétben egy cseppnyi érdeklődést sem mutatott Celeste iránt.

– Ó, Bram, te biztosan Alexandru fia vagy. Édesapád kíséretében érkeztél? – kérdezte Celeste apja. – Sürgősen beszélnem kell vele.

Eric a Mercedes másik oldala felé vette az irányt, hogy társalgásba elegyedhessen az onnan felbukkanó, feltűnően jóképű, de ugyanakkor félelmetesnek tűnő férfival.

Bram Celeste-hez fordult.

– Gondolom, nem mondok újat azzal, hogy édesapámat három éven át az évfolyama élére választották. Minden bizonnyal a nyomdokaiba fogok lépni.

Celeste-nek szempillája sem rebbent.

– Én is örülök, hogy megismerhetlek.

Bram szeme résnyire szűkült.

– Hamar rá fogsz jönni, hogy engem nem könnyű legyőzni – mondta Celeste, hangjába szinte dermesztő nyugalom költözött.

A fiú megajándékozta egy mosollyal.

– Majd meglátjuk.

Ace kinyújtott kézzel lépett melléjük.

– Helló. Ace Ellison vagyok.

Bram elszakította a tekintetét Celeste-ről, és csakúgy, mint a lány édesapja, ő is figyelmen kívül hagyta Ace kezét.

– Ó, te vagy a narancslé örökös – jelentette ki gúnyosan.

Ace tökéletes vonásokkal rendelkező arcán nyoma sem volt bosszúságnak.

– Így igaz, apám egy egész üzleti birodalmat húzott fel a narancslére. Mindig azt mondja, a mértéktelen kiváltság jelenti az ambíció végét. Szerinte ez a mi fajtánkra is igaz. Ez az oka annak, hogy egymagam jöttem – mondta, közben a szemével végigmérte a két Mercedest és a testőröket.

Bram állkapcsa megfeszült. Épp válaszolni akart, de Celeste közbevágott.

– Na, ő eléggé felkeltette az érdeklődésem… – tűnődött el.

Egy rendkívül magas és izmos fiú közeledett feléjük. Csupán egy laza pólót és farmernadrágot viselt – úgy tűnt, számára nem jelent kihívást a hideggel való küzdelem. Átvetette táskáját a vállán, és a mozdulat közben karizmai hullámzó táncot jártak. Gondos fonatokba szedett raszta tincsei dús lófarokba szedve omlottak a hátára. Nyakláncot viselt, amelyet egy ősi aranyérme díszített. Az eléjük táruló látványtól Celeste, Ace és Bram meg sem tudott moccanni.

A fiú a rá irányuló szüntelen figyelemmel mit sem foglalkozva bemutatkozott a társaság tagjainak.

– Sziasztok. Jeremiah vagyok.

Mély, dallamos hangját egy cseppnyi karibi beütés fűszerezte meg.

Celeste volt az első, aki magához tért a transzból, és a haját a válla mögé simítva rámosolygott.

– Szia. Celeste vagyok.

Jeremiah egy könnyed mosollyal ajándékozta meg a lányt.

– Celeste. Szép név.

– Köszönöm. – Celeste az apja felé intett, aki elmélyülten beszélgetett Bram apjával. – Az apai nagyanyám nevét viselem. Honnan érkeztél ide?

– Montego Bay mellett lakom, szóval az Atlanti-óceán másik feléről.

A hegyek felett felbukkant egy fekete helikopter, majd hangos robogással tört be a völgybe. Amint megkezdte a leszállást, Celeste összerezzent, érzékeny fülét egy szőrmés fülvédővel próbálta óvni a sértő zajtól. A vakító erejű leszállólámpák fénnyel árasztották el a régi szabadtéri jégpályát. Ereszkedés közben a forgó rotorlapátok szétfújták a gép alatt elterülő hótakarót. A viharszerűen kavargó hó és erős fény forgatagából egy fiú és egy lány lépett elő. A rotorok elől lehajolva, a csoport felé tartva, egy gepárd kecsességével szelték át a havas jeget.

A fiúból erőteljes energia áramlott. Szőke haja rövidre volt nyírva, és tetoválások sokasága díszítette testét.

– Aron vagyok, ő pedig az ikertestvérem, Ásta. Izlandról érkeztünk. Alig várjuk, hogy megismerhessünk titeket – kiabálta túl a motorok hangját.

Ásta mindennek látszott, csak boldognak nem, és idegesen meg is rázta bubifrizurás fejét, hogy nyomatékosítsa egyet nem értését. Éles arccsontja felett megülő ravasz, zöld szemeivel Celeste lenyűgöző, jeges szépségét pásztázta.

Dillon a falu irányába haladva még mindig a hóval küzdött. Amikor elugrott a motoros szán útjából, elszakadt az egyik hótalpának a pántja. Amilyen szorosan csak tudta, megpróbálta a lábához erősíteni, viszont így is szörnyen lassan tudott csak haladni, és a feje fölött elsikló fekete helikopter még tovább fokozta ingerültségét. Izzadságtól gyöngyöző arccal rángatta ki a bal lábát a hó fogságából.

Nagy nehezen elérte a faluba vezető főutat, és itt már megszabadulhatott a hótalpaktól, majd nekivetette magát az útnak. Vele egy időben egy Ferrari FF vette be az út felé vezető utolsó hegyi kanyart, és sebesen elszáguldott a fiú mellett.

– Az ég szerelmére! – motyogta magában. – Kinek hiszik ezek magukat?

A Ferrari csikorogva állt meg a többi jármű előtt, és egy piszkosul gyönyörű fiú szállt ki a hihetetlenül alacsonyan fekvő ülésről. Vékony, de izmos termetével, mandula alakú pajkos szemével, gyémánt fülbevalójával és sötét, göndör hajával épp oly lenyűgöző látványt nyújtott, mint egy autóversenyző. Bőrkabátját a vállára vetve odament a többiekhez, akiket kis híján elbódított az őt körülvevő illatfelhő. Egy csábos mosollyal ajándékozta meg Celeste-et és Ástát. Angelo da Silvaként mutatkozott be, a világhírű pólójátékos, Seve da Silva fiaként.

Ahogy tekintete találkozott Ástáéval, kettejük között szinte izzott a levegő.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Angelo – mondta mosollyal az arcán Ásta, erősen kifestett szempillái alól a fiúra pillantva.

A helikopterrel egy időben egy kecses, elképesztően szép nigériai lány érkezett az izgatottságtól buzgó tinédzsercsoporthoz, de nem ment oda hozzájuk, hanem inkább néhány lépéssel arrébb állt meg. A szülei beszélgetésbe elegyedtek a többi felnőttel. Nincs olyan ember, aki ne ismerné a világhírű tudós házaspárt. A lány lehajtott fejjel a lábát nézte, és csizmája orrával apró mintákat rajzolt a hóba.

Ace épp oda akarta hívni magukhoz, de elterelte a figyelmét a feléjük közeledő hátizsákos, gyapjúpulóvert viselő, hótalpait a hátára szíjazott Dillon látványa.

– Jesszus, ez az az idióta, akit majdnem elütöttünk a völgyben – kiáltott fel. – Mit keres ő itt?

A csoport felé közeledve Dillon szíve egyre hevesebben kezdett verni. Soha életében nem látott még egy ilyen elbűvölő, ugyanakkor ennyire elrettentő társaságot. Mégis mit gondolt az apja?

Nehezen állta meg, hogy ne forduljon vissza és hazáig meg se álljon. Nem tudva, hogy melyikük a tanár, megszólította az összegyűlt diákok és szülők kis csoportját.

– Elnézést a késésért, egy kis nehézségbe ütköztem útközben. – Minden szempár rá szegeződött. – Dillon Halloran vagyok – tette hozzá idegesen.

A fiú, akit Dillon a mellette elsuhanó Ferrariban pillantott meg, közelebb lépett hozzá és összehúzott szemmel vizslatta. Úgy nézett ki, mint aki készen áll lecsapni és élve felfalni őt.

– Ő meg mit keres itt? – sziszegte.

– Azt mondták, hogy ez lesz a gyülekezőhely – mondta Dillon. Nem futamodott meg, de érezte, ahogy a szíve egyre gyorsabban dobog.

– Hagyd békén, Angelo! – sziszegte a mellette álló, keménynek tűnő lány. Megpróbálta visszafogni, de nem járt sikerrel.

Az egyik magas, jóképű fiú törte meg a csendet.

– Hótalppal jöttél? Azt hittem, a tizennyolcadik század óta nem gyártanak már ilyet – viccelődött.

Dillon zavarában egyik lábáról a másikra állt, de emelt fővel, a szemébe nézve válaszolt.

– Ezeket apám saját kezűleg készítette nekem. Tették a dolgukat, hiszen ideértem, nemde?

– Ó, bocs… Dillonnek hívnak, ugye? Én Ace vagyok. Milyen leleményes az édesapád! Bárcsak én is hótalpat kaptam volna az apámtól motoros szán helyett – mondta kifejezéstelenül.

Ace arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Dillon nem tudta eldönteni, hogy gúnyolódik rajta vagy sem.

– Hát azokkal a szánokkal sem lehetett egyszerű közlekedni – mondta vállrántva Dillon.

A többiek még mindig őt bámulták. Nem volt biztos benne, mit is várnak tőle, ezért közelebb lépett a csoporttól távolabb álló, szépséges lányhoz. Tőle tartott a legkevésbé.

– Szia! Dillon vagyok.

A hatalmas, barna szemeivel ránéző lány egy szarvasra emlékeztette, aki ijedtségében készen áll visszarohanni a biztonságot nyújtó erdőbe.

– Tudom. Most mutatkoztál be – felelte.

– Jesszus isten, bocs, hogy hozzád szóltam – motyogta Dillon. Teljesen idiótának érezte magát. Nyilvánvaló volt, hogy mégsem olyan félénk, mint amilyennek mutatja magát.

Úgy tűnt, a lány megsajnálta.

– Az én nevem Sade. Szép kis belépő, mondhatom.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Sade. Nem tudod, miért bámul mindenki engem? Valami baj van? – kérdezte, fejével Angelo felé biccentve, akinek szerencsére minden figyelmét lefoglalta az, hogy a többiek előtt menőzzön a Ferrarijával.

– Te tényleg nem tudod? – csodálkozott el Sade.

– Nem, tényleg nem értem, mi lehet a baj. A ruháim miatt bámultak ennyire?

– Eszem ágában sincs megsérteni téged – kezdte, közben az arany karkötőjét birizgálta – de, hogy is mondjam, kissé másnak tűnsz. Nem tudom, hogy felfigyeltél-e rá, de a mi bőrünk, legyen az világos vagy színes, sosem változik meg.

– Ezt hogy érted? Mi baj van a bőrömmel?

– Bocs, hogy ezt mondom, de eléggé csapzott vagy. Tiszta piros az arcod.

Dillon zavarában az ujjaival hátrafésülte kócos fürtjeit, majd szemügyre vette a többieket. Sade-nek igaza volt: a hideg ellenére rajta kívül mindenki tökéletesen festett. Senki másnak nem fojt az orra és nem is voltak kipirulva. A bőrük olyan sima és hibátlan volt, mintha csak márványból faragták volna őket.

– És ezt is mind halljuk – tette hozzá Sade Dillon mellkasára mutatva.

– Jól van már, bocs, hogy élek! – háborodott fel a fiú.

– Csendesebben! – suttogta a lány, és idegesen körbepillantott.

– Ismered őket?

– Nem mondanám, de ha az emlékezetem nem csal, a magas szőkét Celeste-nek hívják. Ace-szel már találkoztál, úgy tűnik, hogy ő lesz kis társaságunk mókamestere. Ásta és Aron az izlandi ikrek. Ásta volt az, aki elterelte Angelo, a ferraris srác figyelmét rólad. A folyton mogorva Bram, a szupermagas és gyönyörű meg Jeremiah.

– Ó, nagyszerű… úgy érzem, köztük én legfeljebb már csak a csapat bohóca lehetek – vette viccesre a figurát Dillon. A kijelentését Sade egy egész arcot beragyogó mosollyal értékelte.

Egy lágy, füttyös hang vonta el a figyelmüket egymásról. Mindketten az ég felé pillantottak. Egy vándorsólyom és egy holló suhant el a fejük felett, majd kecsesen földet értek a falu főterének közepén. A landolás pillanatával egy időben az állatok egy természetfeletti szépséggel megáldott nővé és egy csillogó fekete szakállú, kemény tekintetű férfivá változtak át.

Senki sem jutott szóhoz a döbbenettől. Dillon, aki még mindig tátott szájjal bámult az újonnan érkezőkre, arra tippelt, hogy a nő az iskola igazgatónője. Az a nő az igazgatónő, aki néhány másodperccel ezelőtt még egy madár bőrében tűnt fel előttük. Hitetlenkedve megcsóválta a fejét. Ahogy a nő smaragdzöld tekintete végigsöpört rajta, a csodálat és a rémület valóságos keveréke fogta el.

Bár magasságban eltörpült az őt körülvevő tinédzserek mellett, szinte sugárzott belőle a tekintély és a kiegyensúlyozottság. A csuklyás, finom tapintású gyapjúköpeny csak részben fedte el dús, gesztenyebarna hajkoronáját és tökéletes porcelánbőrét. Rúzsához illő, mélyvörös színű bársonyruhát viselt – úgy festett benne, mintha csak rá szabták volna. Homokóra alakját a derekát körbefogó, filigrán aranylánc hangsúlyozta ki.

– Isten hozott titeket Arnesban. Engedjétek meg, hogy gratuláljak nektek – szólalt meg a nő halk, dallamos hangon. – Dupledge igazgatónő vagyok. A vezetésem alatt működik a világ legrégebbi és egyben legelőkelőbb vámpírképző akadémiája, a Vampire Academiae ad Meritum, Peritia et Scientia, amit a legtöbben csak VAMPS-ként emlegetnek. Célunk a kiválóságra törekvés, azaz a legmagasabb szintű készségek és tudás elsajátítása. Hamarosan elit közösségünk tagjaiként számos előnyben részesülhettek tanulmányaitok során, amelyeket hasznosítva nagyszerű dolgokat vihettek véghez későbbi életetek során. Bízom benne, hogy hasznosan fogjátok eltölteni az elkövetkezendő néhány évet, és az elsajátított tudás segítségével képesek lesztek kiaknázni a bennetek rejlő lehetőségeket.

Dupledge igazgatónő beszéde közben Dillon vetett egy lopott pillantást a többiekre. Ace, Bram és Celeste határozott arckifejezéssel hallgatta a nő mondandóját. Ásta a szemét forgatta, Angelo meg egyre csak mosolygott rá.

– Ő itt… – mutatott az igazgatónő a mellette álló férfira – Mr. Hunt.

A szakállas, fényes fekete síkabátot viselő férfi bár meghajolt, arcán kedvességnek nyoma sem látszott.

– Ő az igazgatóhelyettes, és ő lesz az, aki segítséget nyújt nektek az utazás következő szakaszában. A VAMPS holléte szigorúan titkos. Amennyire csak lehet, igyekszünk az akadémiára érkező és az onnan történő utazást minimalizálni. Következésképp az iskola falain belül fogjátok eltölteni az év legsötétebb hónapjait. A tanév március 31-én ér véget.

Dillon lenézett a csizmájára, hogy elrejtse a többiek elől az arcára kiülő honvágyat és rettegést. Mégis hogyan fog túlélni öt hónapot egy csomó ellenségeskedő vámpír között?

– Nos, mára már épp eleget zavartuk a térség nyugalmát, hagyjuk a falu lakóit pihenni. Kérlek titeket, köszönjetek el a szüleitektől. Minél előbb indulnunk kell. Néhány diáktársatok már meg is érkezett az iskolába, és alig várják, hogy megismerhessenek titeket.

Miközben mindenki a csomagjaival és az elköszönéssel volt elfoglalva, Dillon figyelmét az kötötte le, ahogy Bram apja próbálja félrevonni Dupledge igazgatónőt, és elmélyült beszélgetésbe kezd vele. Az igazgatónő azonban gyorsan, bár kedvesen elbocsátotta, hogy válthasson néhány szót egy másik szülővel is. A férfi szeme elsötétült a dühtől, és sietve a fiához fordult. Mindketten rosszindulatú pillantást vetettek Dillonre. Azonnal oldalra kapta a fejét, de így is pontosan értette a tekintetük mögött rejlő üzenetet. A mogorva Bram és az édesapja egyáltalán nem örültek, hogy Dillon a VAMPS egyik diákja lett.

Figyelemelterelésképpen a többiek érzelmektől mentes búcsúzkodásával foglalta le magát. Egyik szülő-gyermek párosnál sem vélte felfedezni azt a nehézkes elválást, ami közte és az édesapja között zajlott le. Sade szülei ölelés helyett inkább utasításokkal látták el lányukat. Távozásuk után Sade gyönyörű feje, akárcsak egy törékeny orchidea, szomorúságában lehajlott.

Miközben a sportautók és a luxusterepjárók elkezdték elhagyni a találkozó helyszínét, Mr. Hunt parancsoló hangon hívta magára a figyelmet.

– Figyeljen rám mindenki! Rendeződjetek két csoportba: az egyikbe, akik tudnak repülni, a másikba, akik nem.

Dillonnek fogalma sem volt róla, hogy miről beszél a férfi.

– Akik tudnak repülni? Ezzel mégis mi a fenére céloz? – suttogta a mellé visszatérő Sade-nek.

– Higgy nekem, ha ennyit se értesz, akkor biztosan nem tudsz repülni. Én sem tudok.

Dillon Ace-re és Aronre pillantott, akik hangos üdvrivalgás és pacsizás közepette a repülni tudók csoportjához álltak. Bram, Celeste, Ásta és Jeremiah hatalmas mosollyal az arcukon csatlakoztak hozzájuk.

– Egy árva panasz se legyen rátok a repülés során – figyelmeztette őket Mr. Hunt, fürkésző, madárszerű tekintetét végigsiklatva rajtuk. – A többiek Dupledge igazgatónő kíséretében fognak utazni. A poggyászaitokat hagyjátok itt, hamarosan felveszik őket az iskola portásai.

– Kár – dörmögte Angelo, majd fürkésző pillantást vetett Dillonre. – Nem mondanék nemet egy kis nasira.

Ásta felhorkantott, és megpróbálta leplezni mosolyát. Mr. Hunt homlokráncolva nézett rájuk.

– Aki velem jön, készüljön az indulásra.

Ace, Aron és Jeremiah ismét ujjongásban tört ki.

– Fogadjunk, hogy én érek oda elsőként? – kérdezte Ace.

Celeste és Ásta felsóhajtott.

– Mindenki kész? – Mr. Hunt előrehajolt, és úgy festett, mint egy felszállásra készülő madár. – Háromra indulunk.

A társaság tagjai abbahagyták az egymással való incselkedést; mozdulatlanul és éberül figyelték a férfit.

– Egy… Kettő… Három – kiáltotta el magát Mr. Hunt, és már el is tűntek.

Dillon összerezzent.

– Álljunk meg egy pillanatra. Mégis hová lettek?

Sade kíváncsian nézett rá.

– Te tényleg nem sokat tudsz rólunk, ugye? – jegyezte meg kedvesen.

– Igen – vallotta be Dillon. – Szinte semmit. Az anyám születésem után elhagyott, így az apám egyedül nevelt fel. Távol tartott engem ettől a világtól. Hogy őszinte legyek, már fáj a fejem ettől a sok új infótól. Csak egy héttel ezelőtt tudtam meg, hogy ide kell jönnöm.

– A családom az elit vámpírcsaládok egyike. Amióta az eszemet tudom, a szüleim és a testvéreim által felállított elvárásoknak igyekszem megfelelni – sóhajtott Sade. – Irigylem a szabadságod.

– Én nem irigykednék a helyzetemre – felelte Dillon érzelmekkel teli hangon. – Ez az egész borzasztóan furcsa.

– Gyertek, gyűljetek körém – szakította félbe beszélgetésüket Dupledge igazgatónő, és a tér közepe felé terelte az ott maradt diákságot.

Dillon kissé félve közeledett a nő felé. Sade és Angelo követték a példáját. Közelebb kerülve hozzá, szinte tapintható volt az igazgatónő vonzereje. Egy édes, mindent elsöprő illat lengte körbe. Dillon majdhogynem beleszédült, akkora késztetést érzett rá, hogy a nő kedvében járjon.

– Most pedig – folytatta – kapaszkodjatok a köpenyembe, és bármi is történjék, ne engedjétek el.

Dillon még mindig óvakodott Angelótól, ezért Sade másik oldalára állt. Kinyújtotta a kezét és megragadta a köpenyt, aminek következtében egy apró elektromos lökés cikázott végig a testén.

– Eddig jó – mosolyodott el helyeslően Dupledge igazgatónő. – Élvezzétek az utazást! – tette hozzá.

Akárcsak egy felszálló denevér, hangtalan suhintással mindannyian köddé váltak. Az otthagyott csomagkupacot leszámítva a falu terére ismét csend szállt. Csupán egy zöld spaletta nyílt ki résnyire. Egy kisfiú pillantott ki az ablakon, de az édesanyja rögvest rászólt, hogy csukja be.

2

Az első vércsepp

A hideg hegyi levegő szúrósan simított végig Dillonön. Arca eltorzult a fájdalomtól, szemei könnybe lábadtak. Zihálva kapkodta a levegőt; alig hitte el, hogy tényleg repül. Elejtett egy hangos káromkodást, melynek következtében még inkább nehezére esett levegőhöz jutnia. Szédületes sebességgel haladtak a hótakaróval fedett jegenyefenyők rengetege felett. Valahányszor irányt váltottak vagy magasabbra emelkedtek, egy kicsiny, kellemes rezgés futott át rajta. Félő volt, hogy az egyre erősödő pánik és émelygés eluralkodik rajta.

– Gyerünk, Dillon, szedd már össze magad! – mormogta magában. – El ne engedd a köpenyt!

Dupledge igazgatónő céltudatosan haladt. Dillon, Sade és Angelo szorosan egymás mellett, nyíl alakzatot formálva kapaszkodtak a nő köpenyébe. Dillon rémülten szorongatta a vadul ringatózó ruhadarabot. Dup-ledge igazgatónő hátranézett, mintha csak megérezte volna a fiú felett elhatalmasodó rettegést. Vörös fürtjeibe belekapott a süvítő szél. Bár suttogva szólt hozzá, Dillon az üvöltő szél ellenére is pontosan ki tudta venni szavait.

– Lélegezz mélyeket. Mindjárt jobb lesz. Próbáld meg élvezni a repülést.

Levegő után kapkodott, és ahogy a szeme kezdett egyre jobban hozzászokni a sebességhez, vetett egy pillantást a többiekre. Sade bátorító mosolya nyugtatóan hatott rá. A köpenyből áradó láthatatlan energia a karján végigszaladva csillapított pánikközeli helyzetén. Emelkedni kezdtek, s az alattuk elterülő tájat egy ragyogóan gyönyörű váltotta. Elsuhantak egy elhagyatott síparadicsom fölött, majd észak felé irányt váltottak. A gleccser hátborzongatóan sima felülete láttán a hideg futkosott Dillon hátán. Egyenesen felfelé haladtak, és a csúcsot elhagyva Dupledge igazgatónő a távolba mutatott. Dillon nem látott semmit, csak az óriási befagyott tó túlsó oldalán lévő hegyek hófödte csúcsát. Sade-nek és Angelónak nyilvánvalóan élesebb volt a látása, vagy legalábbis tudták, mit kell keresniük, mivel mindketten bólintva elmosolyodtak. A nő célba vette a tavat, majd sebesen megindult lefelé. Dillon gyomra felfordult, és a kilátásban való gyönyörködés helyett arra koncentrált, hogy el ne hányja magát. A befagyott állóvíz fölött száguldva, a talaj közelségének köszönhetően kezdett megnyugodni. Alaposan megfigyelte, hogyan igazítja testét a repüléshez az igazgatónő. Amikor rájött, hogy a vállát enyhén oldalra fordítva kissé változtathat a haladása helyzetén, lazított az ujjai között gyűrődő köpeny szorításán. Lassacskán sikerült felfognia, hogy ő most tényleg repül. Az adrenalinlöket teljesen elvakította, így azt sem hallotta meg, amikor a nő rászólt, hogy kapaszkodjon erősebben. Váratlanul jobbra fordult, és a mozdulat kitépte Dillon kezéből a köpenyt. Egy ezredmásodpercig a levegőt markolta, majd egy émelyítő érzés fogta el, amikor jó néhány méternyi zuhanásba kezdett. Vadul kapálózva közeledett a fagyos tó felszíne felé. Dupledge igazgatónő mindenféle hezitálás nélkül a fiú után vetette magát. Dillon csak Sade és Angelo döbbent arckifejezését látta maga előtt, mielőtt a nő megragadta volna a pulóverénél fogva. Néhány másodperc erejéig súrolták a tó jeges felszínét, majd ismét a magasba emelkedtek.

– Mondtam, hogy kapaszkodj! – sziszegte dühösen a válla felett hátranézve. – Sokat kell még tanulnod.

A sokktól meg sem tudott szólalni, csupán szaporán kapkodta a levegőt, és bólintott egyet. Enyhe kifejezés volt, hogy sokat kell még tanulnia. Gondolatai helyét átvette szégyenérzete, és egyre csak azon kattogott az agya, hogy mekkora idiótát csinált magából a többiek előtt. Nem is figyelt a tájra, csak akkor tudatosult benne a környezet, amikor közelebb kerültek az első hegyvonulathoz. Volt valami, ami arra késztette, hogy még egyszer szegezze a tekintetét a hegyre. Ahogy egyre csak közeledtek felé, rájött, hogy nem is egy hegycsúcshoz tartottak. Egy lélegzetelállító, futurisztikus épület emelkedett ki a hegyes tájból. Olyan alakja volt, mint egy fordított vámpírfognak; tornya magasan az ég felé nyújtózott. Fémesszürke, gyémánt alakú panelekkel volt beburkolva, amelyek a hold ragyogásában ezüstösen csillantak meg. Sehol nem lehetett egyetlen ajtót vagy ablakot sem látni rajta. Dillon szíve a félelemtől hevesen vert – az épület egyszerre nyújtott lenyűgöző, de mégis baljós látványt. Dupledge igazgatónő végigsuhant velük a hegy oldalán. Egy másodperc töredékére Dillon megpillantotta négyüket. Sápadt, félelemtől eltorzult tükörképe nézett vissza rá a fényes falról.

A nő körözött egyet velük. Dillon ekkor vette észre, hogy az épületnek nemcsak egy tornya van, hanem kettő: az egyik elöl, a másik pedig hátrébb mögötte. A tornyokat két domború, középen egészen lefelé hajló ív kötötte össze. Az épület tetejét egy fémből és üvegből készült, hatalmas, ovális, nagyítószerű kupola alkotta, és az onnan kiszivárgó fény égő fáklyaként világította meg az éjszakai eget.

– Azta, ezt nézzétek! – Dillon a meglepetés erejétől szinte megnémult. Azt hitte, valami dohos, ősrégi, gótikus kastélyban fognak lakni.

Dupledge igazgatónő tett még egy kört az épület felett, és két, nem is olyan messze lévő hegycsúcs felé intett.

– Ott vannak elszállásolva a felsőbb évfolyamok diákjai. Ezeket Kettes csúcsként és Hármas csúcsként emlegetjük.

Dillon odanézett, de csupán teljesen átlagos hegycsúcsok kerültek elé. Bármi is volt ott, nagyon jól álcázták. A következő pillanatban Dupledge igazgatónő egyenesen az épület hátsó része felé tartott, és le sem lassított, amíg el nem érte a hegység alsó felét. Dillon majdnem felkiáltott, amikor a nő egy fordulatot megtéve egyenesen a sziklafal irányába haladt. Mielőtt még becsapódtak volna, kinyílt egy jól álcázott fémajtó, amely mélyen a hegy oldalába biztosított bejutást. A fiú szíve majd kiugrott a helyéről. Hacsak nem tanul meg repülni, esélye sem lesz kijutni innen. Egy széles beton alagúton keresztül haladtak tovább. A fénycsövekkel halványan megvilágított utat megfigyelőkamerákkal szerelték fel. Látva a lenyűgöző épületet, Dillon nem is csodálkozott azon, hogy biztonsági rendszerrel védték. Végül elértek egy újabb ajtóhoz.

– Készüljetek a leszállásra! – figyelmeztette őket Dupledge igazgatónő, majd elkezdett lassítani, és óvatosan földet értek.

Akárcsak egy Földre visszatérő űrhajósnak, Dillon lábai is remegve tapadtak a szilárd talajhoz. Az ajtó nesztelenül feltárult, és fénnyel borította be a teret. Egy szűk, fekete garbót és testhez simuló nadrágot viselő vámpír köszöntötte őket.

– Isten hozta, igazgatónő. – A férfi meghajolt előtte. – Milyen volt az út?

– Köszönöm, Rufus. Mondjuk úgy, hogy elég eseménydúsra sikeredett az utazás – vetett egy szúrós pillantást Dillonre, aki erre elpirult.

Rufus szeme tágra nyílt a meglepettségtől. Dillon észrevette, hogy Angelo fészkelődni kezdett mellette.

Dupledge igazgatónő sietve beterelte a vele maradt diákokat. Egy mámorító, keserédes, semmi jót nem sugalló illat lengte be a teret. Az ajtót utánuk egy hűvös hegyi fuvallat csapta be. Dillon megborzongott – nehezen állt ellen annak, hogy ne fogja azon nyomban menekülőre. Egy egyszerűen berendezett, fehér folyosóra léptek be. Az iskola fekete címere – melynek közepén a VAMPS szó volt feltüntetve, függőlegesen lefelé írva, pirosba szedve – díszítette a pompás, csempézett padlót. Az alatta lévő mottót lefordítva Dillon hátán futkosni kezdett a hideg. In Tenebris Refulgemus – „Sötétségben az erőnk”. Úgy tűnik, végül mégiscsak hasznára vált katolikus neveltetése.

– Iskolánk épülete tizenkét emelettel rendelkezik – tájékoztatta őket Dupledge igazgatónő. – Jelenleg az ötödiken tartózkodunk. A hálóhelyiségek és a személyzeti lakóegységek az alsóbb szinteken helyezkednek el. A díszterem, ahol később össze fogunk gyűlni, a legfelső emeleten, a tetőn található.

Két, üvegből és acélból készült felvonóhoz értek.

Dupledge igazgatónő Rufushoz fordult.

– Megmutatná Angelónak, hol tud feltöltődni? Hosszú útja volt, és úgy tűnik, hogy kezdi elveszteni maga fölött az uralmat.

Dillon Angelo felé kapta a fejét, aki az ujjaival nyugtalanul a combját ütögetve, pislogás nélkül meredt rá.

– Semmi akadálya, igazgatónő. – Rufus meghajolt a nő előtt, majd a lift felé sietett Angelóval.

Ezt követően Dupledge igazgatónő Sade-hez fordult egy kéréssel.

– Szeretnék négyszemközt váltani néhány szót Dillonnel, de nagyon hálás lennék, ha megvárnád, és a beszélgetésünk után együtt mennétek a hálónegyedetekbe. Elias – Dillon összerezzent a mögöttük felbukkanó, fekete ruhába burkolózott vámpír megjelenésére – megmutatja neked, hol várakozhatsz.

Sade egy rövid, félénk meghajlással válaszolt.

– Szíves örömest, igazgatónő.

A nő Dillonhöz fordult, aki döbbenetében tett egy apró lépést hátrafelé. Alig tudta türtőztetni a bosszúságát.

– Dillon, kérlek, kövess az irodámba.

Egy szempillantás alatt hátat fordított neki, majd belépett a felvonóba. A fiúban a mélységes rettegés és az apja iránt érzett düh kavargott. Vonakodva az igazgatónő után ment. Mégis mi járhatott az apja fejében, amikor úgy döntött, hogy ideküldi őt?

Az ajtók azonnal bezáródtak, és megkezdték a felemelkedést. Annak ellenére, hogy sötét gondolatok cikáztak a fejében, Dillon tudatában volt környezetének. Egy függőleges üveghengerben voltak, amely látszólag az épület legaljában ért véget. Felnézve megpillantotta az éjszakai eget, és ekkor vette észre, hogy a lift végpontja a már kint is látott üvegtetőn volt. Minden emeletre el lehetett jutni vele, és ha jól számolta Dillon, akkor a kilencediken álltak meg.

Csak félig-meddig futva tudott lépést tartani Dupledge igazgatónővel, akinek lépteit egészen elképesztő módon még a síri csendben sem lehetett hallani, miközben Dillon vastag csizmába bújtatott lábai hangos dobogással találkoztak a padlóval. Kisvártatva beléptek egy gyönyörű előcsarnokba, amely félhold alakban vonta körbe a liftaknát. A helyiség egyenesen a nő irodájához vezetett, amely éppoly ámulatra méltó volt, mint az épület többi része. Egy rombusz alakú ablak terítette be a szemközti falat, amin keresztül tökéletes kilátás nyílt a hegy alatt fekvő tóra. Dillon repülés közben nem látta ezt az ablakot, így meggyőződése volt, hogy sötétített üvegből készült. Az iroda ajtaja és az íves belső fala is üvegből készült, utat engedve az előcsarnokból beszűrődő lágy holdfénynek. Egy arányaiban tökéletes, minimalista stílusban berendezett teremről volt szó. A szépséges, ragyogó parketta egyszerű volt. Az egyik fehér falat egy az akadémiát ábrázoló, csodálatos, légies festmény díszítette. A másik falra a VAMPS eddigi igazgatóinak portréi voltak felfüggesztve, egy múltbéli utazásra hívva a helyiség látogatóit. Dillonnek borsózott a háta az elegánsan öltözött tizenhatodik századbeli igazgató képétől. A férfi hosszú, félelmetes vámpírfogai grimaszolás közben kivillantak, és úgy festett, mintha bármelyik pillanatban képes lett volna rátámadni az őt megörökítő művészre. Kisvártatva leereszkedtek az elektromos redőnyök, és halvány fények villantak fel, miközben Dupledge igazgatónő a mutatós, halványszínű tölgyfa asztala mögé vonult. Az üvegtartókba helyezett gyertyák épp olyan bódító, keserédes illattal lengték be a teret, mint amelyre Dillon már a hallban is felfigyelt. Az asztalon álló két nagy, ultravékony monitorból áradó kék fény világította meg a nő haragos arcát. Valamilyen oknál fogva, még a szíve vad kalapálása ellenére is azon kapta magát Dillon, hogy közelebb kell kerülnie hozzá. Megtorpant az asztala előtt, és kínosan feszengve várt. Szégyenkezve tapasztalta, hogy a térde kissé remegni kezdett a félelemtől.

– Dillon, meg ne tudjam még egyszer, hogy ilyen butaságra adod a fejed! – sziszegte, a pillantásával szinte fel tudta volna nyársalni a fiút. – Meg is halhattál volna. Bizonyára nem kell elmagyaráznom neked, mekkora megtiszteltetésben van részed azzal, hogy itt lehetsz.

A fiú az ijedtségtől szinte megbénult. Mérhetetlenül dühös volt magára, amiért ennyire tartott a nőtől.

– Nézze, őszintén szólva, fogalmam sincs, mit keresek itt. Apám azt mondta, megígérte az anyámnak, akire én már nem is emlékszem, hogy ide fog küldeni – sikerült végül kimotyognia. A keserűséget tisztán ki lehetett hallani a hangjából.

Dupledge igazgatónő arcán a harag egy részét meglepettség váltotta fel.

– Dillon, ugye tudod, hogy mi vagy?

– Egy damf… damfír vagyok – mondta, nyelve kicsit beleakadt a szokatlan szóba. – Viszont ha engem kérdez, ez valami oltári nagy tévedés lehet. Nem tapasztaltam semmi jelét annak, hogy… tudja… tényleg az lennék.

A nő figyelmen kívül hagyta az elhangzottakat, és így folytatta:

– A damfírok igen elenyésző számban vannak jelen, hiszen a mi világunkban az ember-vámpír kapcsolatok szigorúan tiltottak. A vegyes származás nagy veszéllyel járhat egy ember számára.

Dillon nyelt egy nagyot, homlokán gyöngyözni kezdett a verejték.

– Nagyon kevés pár képes az utódnemzésre. A gyermekek ritkán élik túl a szülést. Te azonban egészségesen a világra jöttél. Ezért vagy itt, Dillon. Ez az oka annak, hogy különleges vagy. Ezért nem teheted kockára őrültségekkel az életedet.

Dillon képtelen volt felfogni mindezt.

– A felét sem értem annak, amit most mondott.

– Dillon, édesanyád erős vámpírok leszármazottja. A női vámpírok általában nem tudnak teherbe esni ember férfiaktól. Még mi sem tudjuk pontosan, hogyan élted túl a születésed. Nagyon erősek lehetnek édesanyád génjei. Azért kellett idejönnöd nagykorúvá válásod után, hogy segítsünk neked megbarátkozni az új éneddel, így nem fogsz sem magadra, sem pedig másokra veszélyt jelenteni.

– Dehát én nem is vagyok veszélyes! – tiltakozott Dillon.

Amint meglátta a nő elsötétülő tekintetét, azonnal megbánta tettét. Ettől függetlenül, akkor is őrültségnek tartotta az egészet. Biztosan összekeverték valakivel.

– És mégis, ki az anyám? – kérdezte. – Édesapám sosem beszélt róla, és nem akartam felzaklatni a kérdezősködéssel.

A nő rebbenéstelen tekintettel nézett rá.

– Sajnálom, nem mondhatom el. Jó okom van a neve titokban tartására. De igaza volt, ennél jobb helyre nem is kerülhettél volna. Ez az akadémia olyan vámpírok számára alakult, akik elit családból származnak, vagy akikben megvan a lehetőség arra, hogy nagy dolgokat vigyenek véghez. És mi őszintén hisszük, hogy rengeteg lehetőség rejlik benned is, Dillon, még ha csak félig is vagy vámpír.

Ennek semmi értelme.

– Még mindig nem értem, miért kell ebből ilyen nagy ügyet csinálni – kérdezte. Érezte, hogy ismét kezd eluralkodni rajta a düh.

Az igazgatónő összeszűkült szemmel figyelte.

– Megértem, hogy időbe fog telni mindezt feldolgozni. Csak annyit kérek, hogy bízz bennünk. Itt biztonságban vagy.

Tehetetlenségében Dillon ökölbe szorította a kezét. Ekkor Elias jelent meg az ajtóban, jelezve, hogy lejárt a beszélgetésükre szánt idő.

Dupledge igazgatónő sietve intézte hozzá szavait.

– Kérlek, bízz bennem, Dillon. Jó dolgod lesz itt.

Dillon megvonta a vállát; nem tudta, mit is kellene mondania.

– Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, de nem ígérek semmit – motyogta, majd megfordult, hogy távozhasson.

Amint az ajtóhoz ért, a nő ismét megszólalt.

– Édesanyád… kivételes akaraterővel lett megáldva. Féken tudta tartani a vér utáni vágyakozását, és biztonságban tudott téged és édesapádat is. Valószínűleg most még el sem tudod képzelni, milyen nehéz lehetett neki, de hamarosan meg fogod érteni.

Dillon megállt, majd visszanézett rá. Az igazgatónő a gyémánt alakra formált ablakon keresztül a hegy lábánál elterülő befagyott tóra szegezte tekintetét, és arcára furcsa, komor kifejezés ült ki. Rohadtul igaza van, semmit sem értett az egészből. Na és akkor mi van, ha az anyja valami erős vámpír? Semmit sem javított a helyzetén, hogy sem Dupledge igazgatónő, sem pedig az apja nem volt hajlandó felfedni előtte a kilétét.

– Erre tessék – intett Elias.

Dillon követte a lifthez. Az ötödik emeletnél álltak meg; Sade ott várt rájuk.

– Minden rendben? – suttogta a lány a liftbe lépve.

– Elég fura beszélgetés volt – felelte. – Majd később mindent elmesélek.

Csend telepedett a liftben lefelé utazó társaságra. Sade a karkötőjét babrálta. Megálltak a harmadik emeleten, majd Elias egy kör alakú átriumhoz vezette őket, amelyből kétfelé folyosók ágaztak szét.

– Ez itt az elsőévesek részlege, vagy ahogy mi emlegetjük, E1 – majd a nyitott ajtók felé mutatott. – Üdvözöllek benneteket a Koporsók korridorán.

Dillon tágra nyílt szemekkel követte Sade-et a harmadik ajtóig. Nevetés szűrődött ki a szobából. Odabent egy magas, finom csontozatú, rövid, sötét hajú, orrpiercinges lány magyarázott vadul gesztikulálva. Éppen azt ecsetelte a többieknek, milyen szerencsétlenségek sokasága miatt késte le az arnesi találkozót, majd az iskola felé tartó útján összefutott valakivel, aki szintén errefelé tartott. Ace, aki látszólag valamiféle sima felületű, hosszúkás, krómszínű ülőalkalmatosságon heverészett, rendkívül jól szórakozott a lány történetén.

– Hé, hát ti meg hol voltatok? – kérdezte megpillantva Dillont és Sade-et.

A lány félbehagyta a mesélést, tengerzöld szeme a meglepettségtől hatalmasra nyílt.

– Te jó ég! – kiáltott fel tökéletes angol akcentussal. – Te damfír vagy?

Őszinte kíváncsisága mosolyt csalt Dillon arcára.

– Nagyon úgy tűnik. Kezdem azt hinni, tényleg elég nagy dolognak számít az ittlétem.

– Hű, de izgi! – mondta, majd közelebb lépett hozzá, hogy szemügyre vehesse. – Még sosem találkoztam damfírral, biztosan te vagy az első, aki betehette a lábát a VAMPS-be. Vajon… – egy pillanatra megállt, hogy végigmérje – mitől vagy te olyan különleges?

Dillon ismét elmosolyodott. Egy kezén meg tudta volna számolni, hogy az elmúlt néhány óra alatt hányszor vidult fel ennyire.

– Őszintén? Fogalmam sincs. És ez az egész még mind nagyon új nekem. Annyira új, hogy csak a múlt héten tudtam meg, mi is vagyok.

– Ugye most csak viccelsz?

– Nem, tényleg így történt.

– Hát, akkor – mondta – örülök, hogy megismerhetlek, Dillon. Az itt tartózkodásunk most lett csak igazán izgalmas. Mellesleg, a nevem Cora. Cora de Courtenay.

Dillont teljesen magába szippantotta Cora káprázó szempárja. Hirtelen eszébe jutott, hogy még be sem mutatta a mellette ácsorgó lányt.

– Ó, ő pedig Sade. Együtt repültünk ide.

Cora kíváncsi tekintetét Sade-re szegezte, majd megragadta a karjánál fogva, és körbeforgatta.

– Pompás! – jelentette ki. – Te vagy a Dauda házaspár lánya?

Bár Sade egy kicsit zavarba jött, az arcán mégis felragyogott egy gyönyörű mosoly.

– Igen – bólintott.

– Le sem tagadhatnának! – füttyentett Cora.

Dillonnek feltűnt, hogy Corának különleges érzéke van ahhoz, hogy mások felszabadultan érezzék magukat a közelségében.

– Megtaláltátok már a szobáitokat? – kérdezte Ace.

– Még nem. Az mi amúgy? – mutatott Dillon arra a bútordarabra, amelyet éppen Ace foglalt el. – Ne már! Ugye nem mondjátok komolyan, hogy azokban az izékben alszotok?

Ace és Cora harsogó nevetésben tört ki.

– Még szép, hogy ebben alszunk, te dilis. És ez nem „izé”, hanem egy koporsó. – Ace felhorkantott. – Szerinted miért hívják ezt a részleget a „Koporsók korridorának”?

– Honnan kellett volna tudnom? Nem a kicseszett Drakula gróf az apám – förmedt rá Dillon. – Azt hittem, hogy a koporsóban alvás csak valami legenda a sötét középkorból.

Cora kicsit megszeppent a Dillonből áradó dühtől.

– Sajnálom, Dillon, nem akartunk megbántani. Csak tudod, olyan jó végre találkozni valakivel, aki, hogy is mondjam, semmit sem tud a mi világunkról. Nyugodtan fordulj hozzám, ha bármit szeretnél tudni.

Egy kissé megnyugodva, de még mindig haragos pillantást vetve Ace-re, motyogva felelt a lánynak.

– Köszönöm, Cora. Észben fogom tartani. Szerintem jobb lenne, ha mi most mennénk, és megkeresnénk a szobáinkat.

Ace előtt semmiképpen sem akart elkezdeni kérdezősködni. A nyitott ajtók sokasága arra engedett következtetni, hogy a legtöbb szobának már megvolt a lakója. Celeste a felvonókhoz legközelebbi szobában volt elfoglalva a kicsomagolással. A lakhelyének ablakai az épület közepére néztek.

Celeste Dillonre nézett.

– Velem leszel egy szobában.

A lány hangjából tökéletesen ki lehet venni, hogy cseppet sem örült ennek a helyzetnek. Dillon Sade-hez fordult.

– Nem akarsz cserélni velem?

– Mondjuk ez egy elég király szoba. Biztosan komolyan gondolod?

– Persze.

– Hát, akkor köszi.

Felkapta a hátizsákját, majd megindult a folyosón. Úgy tűnt, hogy az egyetlen szabad hely a lifttől legtávolabbra eső szobában volt. Egy kicsiny helyiség tárult elé, amelyet Jeremiah hatalmas termete töltött be.

– Látom, a szobaválasztásnál nem csak én húztam a rövidebbet – vont vállat Jeremiah.

– Na, ha már osztozkodnunk kell, akkor szerintem mellőzzük a dolgok méretével való viccelődést – vigyorodott el Dillon. Ő maga is meglepődött azon, hogy Jeremiah milyen barátságosnak tűnt.

Kicsiny mérete ellenére a szoba simán megállta volna a helyét egy skandináv lakberendezési magazinban. Egy vasoszlopra szerelt tolóajtó mögött rejlett a ruhák tárolására szolgáló szekrény. Két retró stílusú, polcos íróasztal volt elhelyezve a szoba ellentétes oldalain. A helyiség első látásra teljesen normálisnak tűnt, azonban az idilli látványt szertefoszlatta a két koporsó látványa. Jeremiah a bal oldalon fekvőre dobta a táskáját, amely legalább fél méterrel hosszabb és szélesebb volt a másiknál. Dillon óvatosan felemelte a jobb oldali koporsó fedelét. Plüss, fekete bársonyszegéllyel volt kibélelve.

– Ugye ez most csak valami vicc?! Biztosan nem fogok ebben aludni!

– Jó, elismerem, hogy egy kicsit tényleg fura – mondta Jeremiah. – Otthon én sem ilyenben alszom. Viszont itt szigorúan veszik a hagyományokat. Ne írd le rögtön, sokkal kényelmesebb, mint amilyennek tűnik. Sőt, még azt is megengedik, hogy úgy dekoráljuk, ahogy csak akarjuk.

– Nagyon remélem, hogy igazat mondasz. – Dillon leengedte a koporsó tetejét. – De alvás közben akkor sem fogom magamra zárni. Levegőre mégiscsak szükségem van.

Jeremiah helyet foglalt a sajátján, fürkésző tekintetét újonnan érkező szobatársára szegezte.

– Nézd, a legkevésbé sem tartozik rám, de mégis, hogy kerülsz te ide?

– Nem ismerem az anyámat, szóval szerintem azért kellett idejönnöm, hogy megtanuljam mindazt, amit neki nem volt alkalma átadni nekem. Amint betöltöttem a tizennyolcat, megtudtam, hogy anyám vámpír, és hogy ez a hely a legmegfelelőbb számomra… vagyis azt állítják.

– Ha engem kérdezel, szerintem is jó helyed lesz itt. De mindenre fény derül majd a beavatási szertartáson.

– Beavatási szertartás?

– Hűségesküt kell tennünk, és azt pletykálják, hogy még Dupledge igazgatónő vérét is megkóstolhatjuk.

Dillon pislogás nélkül meredt rá.

– Innunk kell a véréből? Te most csak szivatsz, ugye?

– Nyugi van, ne idegeskedj már! – vigyorgott rá Jeremiah. Különös, mogyoróbarna szempárja feketén kezdett tündökölni, pupillái hátborzongatóan tágra nyíltak. – Azt mondják, felejthetetlen élmény.

Dillon tett egy apró lépést hátrafelé. Jeremiah szemének változása a macskájára emlékeztette: a házikedvencének is pont ilyen volt a tekintete, amikor támadásra készült. Jeremiah észlelte Dillon rémületét, arckifejezése egyből visszatért a jól megszokotthoz.

– Bocsi, ezt nem nagyon tudom irányítani. Gondolom, még nem igazán szoktál hozzá a vámpírokkal való élethez.

– Ahogy ti sem szoktatok még hozzá, hogy van egy félig ember is köztetek. Gyakran hagyjátok, hogy… – egy pillanatra megállt, nem is tudta, hogyan kellene kifejeznie magát. – Eluralkodjon feletettek a vérszomjas énetek.

– Végül is, így is mondhatjuk – nevetett fel Jeremiah, majd hirtelen elkomolyodott. – Ez tesz minket olyan veszélyessé, Dillon. Ezt sose feledd, damf. Azért jöttünk ide, hogy megtanuljuk kontrollálni az ösztönök vezérelte oldalunkat.

– Jeremiah, én még abban sem vagyok biztos, hogy nekem lennének bármiféle ösztöneim!

Hirtelen Cora fekete hajkoronája tűnt fel az ajtóban.

– Hali. Bocsi, nem akarok zavarni, de gondoltam, szólok, hogy most indulunk a díszterembe.

– Kösz – mondta Jeremiah, és egy csábos mosolyt küldött a lány felé. Dillon jót szórakozott Cora ámulatba esett arckifejezésén.

– Min nevetsz? – kérdezte.

– Semmin – felelte Dillon.

– Szóval kinevetsz, de nem mondod el, mi volt olyan vicces. Nem teheted ezt velem! – mondta dacosan Cora.

– Hát, ha jól sejtem, Jeremiah épp most tesztelte rajtad a „bugyikat lebűvölő” tekintetét, de úgy tűnik, hogy téged nem tudott kellőképpen megbabonázni.

Jeremiah-t elfogta a nevetés. Cora egy pillanat erejéig zavarba esett, majd önelégülten megszólalt.

– Nos, nem tagadom, elég nehéz ellenállni neki, de biztosíthatlak titeket, a bugyim épp ott van, ahol lennie kell… Legalábbis egyelőre – mondta határozottan, majd Dillonre nézett, akinek kezdett egyre pirosabb lenni az arca.

– Azt ugye tudjátok, hogy én is itt vagyok – szakította félbe őket Jeremiah. – Nem szeretem, ha úgy beszélnek rólam, mintha a külsőm lenne a legérdekesebb bennem. Van ám agyam is, és bármilyen meglepő, szeretem használni – kopogtatta meg a fejét.

– Bocsi, Jeremiah – mondta kérlelve Cora. – Nézd… mind tudjuk, hogy okos vagy, és ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy itt vagy. Szóval nyugi. Hadd legeltessük a szemeinket rajtad még egy kicsit. Aztán ígérem, hamar túltesszük magunkat a szépségeden.

– Hát… – kezdte Jeremiah. – Azért nem kell elkapkodni a dolgot.

– Feladom! Rajtatok, vámpírfiúkon egyáltalán nem lehet kiigazodni. Na de most már tényleg mennünk kell, vagy elkésünk és még a végén kicsapnak minket.

Cora sietve otthagyta őket.

– Várj egy kicsit! – kiáltott utána Jeremiah. – Az áll az eligazítón, hogy „megjelenés ünnepi öltözékben”.

– Valóban? – Cora eleresztett egy szép, hosszú káromkodást, mire Jeremiah szemöldöke a magasba szökött. – Találkozzunk öt perc múlva a szobámnál. Addigra talán már Ace is befejezi a piperészkedést. Egyfolytában csak azzal dicsekszik, hogy ő nyerte a versenyt, meg hogy ő repült a leggyorsabban, és így sose fog elkészülni.

Dillon a szemével követte Cora távozó alakját, majd megrázta a fejét.

– Bocs, hogy állandóan a kérdéseimmel bombázlak, de pontosan mit takar az „ünnepi öltözék”? Kérlek, mondd, hogy nem valami bizarr drakulás köpenyben kell itt lófrálnunk!

– Nyugi, csak zakót és nyakkendőt kell felvennünk.

Jeremiah a szekrényben kezdett kutakodni. Dillon ismét elkáromkodta magát, és elkezdte átfésülni a táskája tartalmát. Nem volt semmiféle ünnepséghez illő ruhája. Kételkedett benne, hogy az apja pénzéből futotta volna bármi ilyesmire. Elképesztő vámpírgyorsaságának köszönhetően Jeremiah már fekete zakóban, makulátlan fehér ingben és bársony csokornyakkendőben pompázott.

Dillon eltátotta a száját.

– Nincs az az isten, hogy ezt bárki megszokja rajtad – motyogta.

Jeremiah rávigyorgott.

– Ne is mondd. Na menjünk, nézzünk neked is valamit, amit felvehetsz.

Dillonnek nagyon szednie kellett a lábát, hogy tudja tartani Jeremiah tempóját. Nem csupán az nehezítette a dolgát, hogy Jeremiah lábai sokkal hosszabbak voltak, hanem az is, hogy menet közben a fiú vámpírsebességgel haladt.

– Menj csak előre. Majd utolérlek – zihálta Dillon. Jeremiah szinte azonnal eltűnt a szeme elől.

Kifulladva ugyan, de végül odaért Cora szobájához, ahol már egy kisebb csoport gyűlt össze. Jeremiah szomorúan csóválta a fejét.

– Sajnálom, Dillon, senkinek sincs tartalék szmokingja.

Bram, aki úgy nézett ki, mint aki szmokingban született, undorodva pillantott Dillon vastag ír pulóverére és farmernadrágjára. Egy alacsony, izmos, élénk rókavörös hajú, vidám arcú fiú lépett elő.

– Szia, mi még nem találkoztunk. Frederick vagyok. Nemrég érkeztem Németországból – mutatkozott be.

Bramhez hasonlóan Frederick is tökéletes kiejtéssel beszélt, csupán egy hangyányi német akcentust lehetett benne felfedezni.

Amint Dillon előrelépett, észrevette, hogy Frederick orrlyukai kitágulnak, boldogságtól ragyogó arca pedig egy pillanatra összerándult.

– Szia, az én nevem Dillon – hadarta.

– Dillon, a damfír – mondta vontatottan Bram. – Szép hangzása van.

Frederick jókedve semmissé vált, és zavartan nézett a többiekre.

– Tényleg damfír? Én nem is tudtam, hogy…

– Hogy a VAMPS-be damfírok is járhatnak? – fejezte be fáradtan a mondatot helyette Dillon, és azon töprengett, hogy vajon meddig fognak még rácsodálkozni ittlétére.

A beállt kínos csendet Ace hangos füttyentése törte meg. Celeste és Sade tartott feléjük. Tökéletesen kiegészítették egymás szépségét. Celeste egy hosszú, hátul kivágott, világoskék ruhát öltött magára, amely kiemelte kifogástalan alakját, Sade pedig egy sötétrózsaszín ruhát viselt, ami kihangsúlyozta ragyogó bőrét és vékony derekát. Míg Sade teljesen zavarba jött a rájuk irányult figyelemtől, a másik lány vele ellentétben úgy tűnt, élvezte a helyzetet.

Celeste dühös pillantást vetett Ace-re.

– Jobban örülnék, ha nem köszöntenél többé fütyörészéssel. Ha te is értelmiséginek vallod magad, elhagyod ezt a faragatlan, idejétmúlt, lealacsonyító viselkedést.

Figyelmen kívül hagyva a dorgálást, Ace meghajolt a lány előtt.

– Bocsánatot kérek. Nem akartalak megsérteni. Jóvá tehetném tettemet azzal, hogy elkísérlek a díszterembe?

Celeste bólintott.

– Elkísérhetsz. – Elfogadta a fiú ajánlatát, és belekarolt.

Csodálatosan festettek együtt. Ásta és Angelo párosa is azonnal utánuk eredt. Ásta egy szűk, fekete ruhára cserélte öltözetét, amelyen gyémánt alakú kivágások hívták fel a figyelmet a lány feszes derekának világos bőrére. A szédítően magas, fekete, piros talpú Louboutin cipőjének köszönhetően szemmagasságba került Angelóval. A fiú a derekán pihentette a kezét, ujjaival finoman cirógatta bőrét. Valósággal izzott köztük a levegő. Dillon nem bírta tovább a kettejükből áradó szenvedélyt, elkapta róluk a tekintetét.

Frederick, noha egy fejjel alacsonyabb volt nála, megfogta Sade kezét, és egy kacagást kicsalva belőle, táncoló mozdulatokkal elvonta a társaságtól. Cora sietve lépett ki a szobájából, majd a fiúkat meglátva megtorpant. Hullámos, rövid haja és tündéri, erdőzöld ruhája kiemelte ragyogó szemét és csinos alakját. Doc Martens bakancsa tökéletessé tette laza megjelenését.

– Ti mind rám vártok? – kiáltott fel Aron, Bram, Dillon és Jeremiah láttán. Bram azonnal magára vállalta a kísérő szerepét. Dillon döbbenten figyelte, ahogy a lány összekulcsolta a kezét a fiúéval.

Sötét hajkoronájukkal és nemesi testtartásukkal úgy festettek, mintha testvérek lennének. Dillont egy eddig ismeretlen érzés kerítette hatalmába. El sem tudta képzelni, hogyan válhatna olyan előkelővé és magabiztossá, mint ők. Mintha csak megérezte volna a bizonytalanságát, Cora hátrapillantott, és bocsánatkérően elmosolyodott.

Aron vállat vont.

– Úgy tűnik, magunkra maradtunk, vámpírkáim. Hé, Dillon, szmokingot nem tudok adni, de egy öltönyt igen. Nagyjából egymagasak vagyunk.

Dillon lenézett a pulóverére és a farmernadrágjára. Nem akarta beismerni, de kényelmetlenül alulöltözöttnek érezte magát. Figyelmen kívül hagyva édesapja „csak érezd jól magad a bőrödben” tanácsát, bólintott, és hálásan elmosolyodott.

– Az remek lenne. Örök hála!

Meglepve tapasztalta, hogy a kezdeti sokk után a legtöbb vámpírt egyáltalán nem zavarta, hogy ő egy damfír.

– Gyere – invitálta Aron. – A szobám az átrium másik felén van. Frederick a lakótársam.

Aron és Frederick szobája sokkal nagyobb volt, mint az övé. Jeremiah-val tényleg elég pórul jártak. A hálóhelyiség egyik oldala makulátlan volt; egyértelművé téve, hogy Aron rendmániás. A koporsója tetejét nem borította ruhakupac, ahogy a táskájából sem voltak szanaszéjjel szórva a holmijai. Csupán a legújabb iPhone modell és két kézisúly volt az asztalára helyezve. A szoba Frederickre eső oldala a tökéletes ellentéte volt Aronénak: mintha csak egy tornádó pusztított volna végig rajta, mindenfelé ruhák és személyes tárgyak hevertek, valamint a felfordulásban fel lehetett fedezni egy fejhallgatót is. Dillon nyugtalanná vált, amikor felfigyelt egy véres üvegekkel teli ládára. Aron kinyitotta a szekrény ajtaját, majd átadott Dillonnek egy sötétszürke öltönyt és egy fehér inget.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Dillon a gyönyörű szabású öltönyt méregetve. Rápillantott a címkére; még számára sem volt ismeretlen Tom Ford neve.

– Persze, csak próbáld fel, mert lehet, hogy nem jó a méret.

Dillon hátat fordított neki, majd levetette pulóverét és pólóját. A karjait beledugta az ing ropogós, minőségi pamutból készült ujjába. Egész életében olyan ingekben kellett iskolába járnia, amiktől viszketett és kényelmetlenül érezte magát. A zakó egy kicsit nagy volt rá, ez leginkább a vállánál és a karjai környékén mutatkozott meg. Ezen semmi meglepő nem volt, hiszen Aron izmos alkatú volt, a nadrág viszont tökéletesen illett rá. Az öltözködés befejeztével Aron felé fordult.

– Nézzenek oda! – kiáltott fel Aron, majd megragadva Dillont, a szekrényajtó belsejében lévő tükör elé vonta, hogy megnézhesse magát.

Dillon elképedve meredt a tükörképére. Nem ismerte fel a tükörből visszanéző sötét, göndör hajú srácot. Az öltönytől magasabbnak és izmosabbnak tűnt, viselete kiemelte szeme megdöbbentő kékségét.

Aron egy sötét nyakkendőt nyújtott felé.

– Már csak ez hiányzik a tökéletes kinézethez.

– Kösz szépen – hálálkodott, majd elkezdte felhelyezni a nyakkendőt.

– Nem, nem, nem – ciccegett Aron. – Így kell. – Meglepően ügyesen bánt erős kezeivel: határozott mozdulatokkal csomózta V alakba az anyagot, majd Dillon nyakához csúsztatva fejezte be a folyamatot. – Ezt Savoy csomónak hívják. Sokkal jobb így, nem?

Véletlenül, egy leheletnyi időre, hozzáért Dillon meleg nyakához. Rögvest elkapta onnan a kezét, és hátrálni kezdett. Dillon észrevette, hogy Aron orrlyukai kitágultak.

– Igen, minden nagyon szuper, még egyszer kösz, Aron – hadarta Dillon.

– Semmiség. – Aronnek sikerült visszanyernie az önuralmát, majd barátilag hátba veregette, mire Dillon egy kicsit előrebukott. – Most már ideje lesz indulnunk.

Jeremiah a folyosón várt rájuk.

– Azta! – mosolyodott el. – De kirittyentetted magad!

Dillon egy nagy mosoly társaságában emelte fel középső ujját.

– Na, micsoda társaságra jöttünk vissza – motyogta Aron.

Egy alacsony lány tartott feléjük. Selyemfényű fekete haját kék melírcsíkok díszítették, és egy hatalmas, vastag szemüveget viselt. Mögötte az iskola két alkalmazottja igyekezett a csomagjait cipelve lépést tartani vele. Ahogy egyre közelebb került hozzájuk, a fiúk tekintetét nem tudta elkerülni ragyogó bőre és szív alakú arcának finom vonásai. Fülét egy pár gyémánt fülbevaló ékesítette, és egy tökéletes szabású, szűk overallt viselt, amelyhez egy magas szárú csizmát párosított.

– Sziasztok, Bik vagyok – mutatkozott be nekik anélkül, hogy levette volna a szemüvegét. Dillon azon töprengett, hogy vajon látásprobléma miatt kell-e viselnie. – Sajnálom, hogy lekéstem a találkozóról. Apámnak üzleti megbeszélése volt Londonban, emiatt késtem.

– Épp a díszterembe indultunk, hamarosan kezdődik a beavatási szertartás. Velünk tartasz? – kérdezte Jeremiah. Biknek egészen hátra kellett döntenie a fejét, hogy felvehesse a szemkontaktus Jeremiah-val. Dillonnek feltűnt, hogy Bik is transzba esett a fiú láttán, de neki elég hamar sikerült magához térnie.

– Köszi, szívesen veletek megyek. Bár én még nem öltöztem át az ünneplőruhámba.

– Emiatt ne fájjon a fejed – mondta Aron előrelépve. – Jól nézel ki úgy, ahogy vagy. Egyébként az én nevem Aron.

– Köszi, Aron. Oké, akkor induljunk.

Dillon épp arra készült, hogy bemutatkozzon neki, de mielőtt még megtehette volna, a lány egy szempillantás alatt megpördült, és a szemüvegén keresztül bámult rá. Bik annyira meglepte Dillont, hogy alig sikerült megtartania az egyensúlyát.

– Ő mégis mit keres itt? – sziszegte.

Jeremiah sietve kettejük közé lépett.

– Ő Dillon, az iskola történetének első damfírja.

A lány kezdett lenyugodni, és kíváncsian fürkészte Dillont. A szemüvege lencséjéről halványzöld fények és ábrák vetültek az arcára. Dillon ekkor jött rá, hogy valamiféle AR-szemüveget viselhet a lány. Jesszus, ezek a vámpírok tényleg kőgazdagok.

– Lenyűgöző – jegyezte meg Bik. – Hallom a szívverésed, egyértelmű, hogy még mindig lélegzel, és a vért is látom a bőröd alatt. Mégis mitől vagy te vámpír?

– Erre a kérdésre nem igazán tudok választ adni – vonta meg a vállát Dillon, majd zavarában a cipőjét kémlelte.

– Oké, most már tényleg kapkodnunk kell magunkat, különben el fogunk késni. Nem szeretném rögtön az első napon magamra haragítani Dupledge-et – mondta Jeremiah.

A négy vámpír meg is indult, könnyed és gyors tempójukkal szinte azonnal lehagyták Dillont. A fiú próbálta utolérni őket, de pont lekéste azt a liftet, amibe társai is beszálltak. Elejtett egy káromkodást, mert fogalma sem volt róla, hogyan tudná visszahívni a felvonót. A szemeivel a hívógombot kereste, majd felnézett, és megpillantott egy érzékelőt. Bízott benne, hogy a szenzor alapján a lift érzékelte, hol várnak rá. Feltételezése bebizonyosodott: néhány másodperccel később meg is érkezett a lift.

Elhagyva a föld alatti területeket, utazás közben különböző tantermeknek tűnő helyiségek tárultak a szeme elé: megpillantott egy látványos medencét és valamiféle ebédlőt is. Dillon ezt igazán furcsának találta, mivel úgy tudta, a vámpírok nem fogyasztanak emberi élelmiszereket.

A tizenkettedik emeleten állt meg a lift. Az ajtón kilépve Dillon egy egész emeletet kitöltő csarnokba került. A holdfény az üvegtetőn keresztül bevilágította a teret, az üvegfalakon át teljesen be lehetett látni a környező hegyvonulatokat és a befagyott tó területét. Arra tippelt, ez az a hely, amelyre már repülés közben is felfigyelt. Üvegtartókba helyezett gyertyák díszítették a teremben felállított asztalokat és a káprázatos, ébenfekete zongorát. Ismét megcsapta az orrát a már jól ismert, bódítóan édes és egyben baljós illat. Egyetlen széket sem vélt felfedezni, sőt, az asztalokra sem voltak kihelyezve evőeszközök. A gyomra egy hangos korgással emlékeztette, hogy kora reggel óta egy falatot sem evett. Csoportjának többi tagja az éjjeli eget csodálva társalgásba elegyedett. Szürreális volt az egész. Dillon úgy érezte magát, mintha a világ legszebb és leggazdagabb embereinek rendezett vörös szőnyeges ünnepély kellős közepébe csöppent volna. Még Sade is teljesen ellazult, és önfeledten nevetett valamin, amit Frederick és Jeremiah mondott. Cora észrevette Dillont. Tisztán ki lehetett venni a pillanatnyi meglepettséget a tekintetéből. Otthagyta a többieket, és felé indult. A lágy gyertyafényben még gyönyörűbb látványt nyújtott.

– Szent szar, nyugi, ne izgulj – motyogta magában, miközben tett néhány lépést a lány irányába. – Csak légy laza, és ne pirulj el.

– Hol rejtegetted eddig ezt az oldalad? – kiáltott fel Cora tetőtől talpig végigmérve a fiút.

– Minden Aron öltönyének az érdeme. Tommy Ford – motyogta, mintha ezzel mindent megmagyarázna.

– Jól vagy?

– Persze, miért?

– Csak érdekelt, hiszen most léptél be egy vámpírokkal teli terembe.

– Csak éhes vagyok, de amúgy minden jó.

– Mi is hasonlóképpen érzünk – felelte, majd megnyalta az ajkát. Látva Dillon riadt arckifejezését, Cora elnevette magát, majd belekarolt, és beljebb invitálta.

Abban a pillanatban lépett be Dupledge igazgatónő, nyomában a szúrós tekintetű Mr. Hunttal. Egy fekete Corbusier bőr karosszéket, egy halom patyolattiszta, fehér törölközőt, és néhány ezüstszínű, ultramodern kinézetű bőröndöt cipelő tanár követte őket. A terem közepére rakták az egyik nagyobb asztalt, és egy tanár az asztal mellé helyezte a karosszéket, majd a bőröndökből elkezdte kipakolni az üvegfiolákat és a fecskendőket.

– Üdvözöllek benneteket, kedves diákok. – Dupledge igazgatónő dallamos hangja bejárta a teret. – A beavatási szertartással hivatalosan is kezdetét veszi az a három év, amit itt, a VAMPS-ben tölthettek. Részvételetekkel nem csupán az akadémiának fogadtok hűséget, hanem nekem is.

A nő szemeivel végigpillantott a teremben összegyűlt diákseregen, mire Dillon érezte, hogy a nyakán kezdenek felállni az apró szőrszálak.

– Kötelességeteknek fogadjátok azon hagyományok és szaktudás elsajátítását, melyek évszázadokon át biztosították fajunk fennmaradását, és megóvtak minket a lelepleződéstől. Mérhetetlen gyorsasággal, erővel, éles érzékszervekkel, természetfeletti képességekkel lettünk megáldva. Vannak köztetek, akik különféle különleges képességeket is magukénak tudhatnak: ezeket igyekeznek kiváló munkatársaink előhívni belőletek, melyeket aztán az itt elsajátított tudás segítségével fejlesztettek. Minden egyes itt megjelent pedagógus a saját szakterületének kiválósága. Ti pedig, diákjaink, a világ leghíresebb vámpírcsaládjainak leszármazottjai vagytok.

– Egy kivétellel – sziszegte Bram. Halkan nyilvánult meg, de ahhoz épp elég hangos volt, hogy Dillon is meghallja.

– Azért lettetek ti az idei év kiválasztottjai, mert hiszünk benne, hogy rátermettségetek és a bennetek lévő potenciál hozzá fog járulni közösségünk megőrzéséhez. Ezenfelül szeretnénk fejleszteni egyedi készségeiteket, amelyek segítségével a későbbiekben jobb hellyé tehetitek a világot. Az idei év kiváltképp különleges. Iskolánk történetében először egy damfírt is köszönthetünk köreinkben. Bár ritka kiváltságban részesül – Dillon arcát elöntötte a pír –, az ittlétével nekünk is megadatik az az egyedülálló lehetőség, hogy tanulhatunk tőle. Kezdetekben a szükségletei el fognak térni a tieitektől, de bízom benne, hogy előzékenyek lesztek, és ha szükséges, segítitek is. Ezek mind olyan készségek, amelyekre az emberek között is nagy szükségetek lesz.

Dillon szinte érezte a rászegeződő kíváncsi tekinteteket.

– Mielőtt még megkezdjük a ceremóniát, szeretném felhívni a figyelmeteket néhány fontos szabályra, amelyet semmilyen esetben sem szabad megszegnetek. Egyes számú szabály: egyedül, tanári engedély nélkül, soha nem hagyhatjátok el a kastély területét. Kettes számú szabály: szigorúan tilos emberekből, legyen élő vagy halott, közvetlenül innotok. Engedély nélkül nem árthattok embernek, és nem is végezhettek velük. Amennyiben kárt tesztek egy emberben, azonnali száműzetés a büntetésetek. Emberölés esetén a Vámpírtanács elé kell vonulnotok. Ha bebizonyosodik a bűnösség, halálbüntetésre ítélnek titeket, hacsak a Tanács nem rendelkezik másképp.

Dillon nyelt egy nagyot. Eszébe jutott kicsiny írországi középiskolája, ahol a legkomolyabb büntetést az ebédidő alatti elzárás jelentette.

– Hármas számú szabály: az itt eltöltött éveitek alatt saját magatok biztonsága érdekében nem ihattok egymásból, és semmilyen módon nem árthattok egymásnak. Négyes számú szabály: azok, akik szert tesznek a kényszerítés vagy a tudatkontroll készségére, nem alkalmazhatják ezeket sem tanáraikon, sem pedig diáktársaikon. Kérlek titeket, tartsátok észben ezeket a szabályokat, mert a saját magatok, a közösségünk és a világ védelme érdekében lettek megalkotva. Az egyik életbevágóan fontos lecke a vágyaink kordában tartása. Ez évben egy damfír is csatlakozott hozzánk, így a tanév még akár kifejezetten kihívásokkal telinek is bizonyulhat. Ha bárki bármilyen nehézséget tapasztal ezzel kapcsolatban, kérlek, keressetek fel engem vagy a személyzet bármelyik tagját. Most pedig kezdődjék hát a beavatási szertartás! A hagyománynak megfelelően, az első itt töltött éjszakátok alkalmával ihattok a véremből. Ekképpen fogadtok hűséget nekem, a folyamat közben pedig betekintést nyerhetek személyetek legmélyére.

Dillon pánikolni kezdett. Hát mégis igaz volt, amit Jeremiah mondott. Felfordult a gyomra. Képtelen volt a vérivásra. Főleg nem úgy, hogy a többiek előtt kell megtennie, és ha ez még nem lenne elég, Dupledge igazgatónőből kellene innia. Teljességgel kizárt.

Cora megérintette a karját.

– Mi a baj? – kérdezte suttogva.

– Én még sosem csináltam ilyet – sziszegte.