A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Savor the Moment

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvborító: Malum Stúdió

Copyright © 2010 by Nora Roberts

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2011

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2011

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-751-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

A sorozat többi kötete:

Nora Roberts: Látomás fehérben (Menyasszonyok 1.)

Nora Roberts: A boldogság virágai (Menyasszonyok 2.)

Nora Roberts: A boldogság édes íze (Menyasszonyok 3.)

Nora Roberts: Mindörökkön örökké (Menyasszonyok 4.)

Jim bátyámnak, a családi pékség emlékére.

ELŐHANG

A középiskola utolsó évében Laurel McBane rájött egy alapvető igazságra.

A szalagavató bál maga a pokol.

A lányok hetekig csak arról beszéltek, hogy ki hívta el őket a bálba – és ki okozott nekik keserű csalódást és mérhetetlen bánatot, amikor nem őket kérte fel.

Laurelt felháborította, hogy a báli készülődés idején a lányok kénytelenek tétlenül feszengeni, és elfojtott izgalommal várni a fiúk ajánlatait. Az előcsarnokokban, az osztálytermekben és az iskolaudvaron szinte tapintani lehetett a feszültséget. Egyesek repestek az örömtől, amikor a kiszemelt fiú megkérte őket, hogy együtt menjenek el erre a túllihegett ünnepségre, mások viszont sírva fakadtak, mert hoppon maradtak.

Minden a fiúk körül forgott, és Laurel rendkívül nevetségesnek tartotta az egész felhajtást.

Aztán a hisztéria tovább folytatódott, sőt ha lehet még fokozódott. Megkezdődött a hajsza a tökéletes ruha és a hozzáillő cipő után. A lányok heves vitákba bonyolódtak a feltűzött vagy leengedett frizurák előnyeiről és hátrányairól. Meg kellett szervezni a limuzint, az afterpartit és lefoglalni a szállodai lakosztályt… És persze a szex is szóba került. Igen? Nem? Talán?

Laurel legszívesebben kihagyta volna az életéből ezt az időszakot, de a három legjobb barátnője, főleg Parker Brown, nem hagyta békén.

Ezért most a kemény munkával megkeresett pénze egy olyan ruhára ment el, amit valószínűleg soha többé nem fog felvenni. Ráadásul vett egy cipőt, egy táskát, meg néhány haszontalan kiegészítőt is.

Erről is a barátnői tehetnek! Elragadta a hév, amikor Parkerrel, Emmaline-nel és Mackensie-vel vásárolni indult, és a tervezettnél jóval többet költött.

Emma tapintatosan megemlítette, hogy a szüleitől kéne pénzt kérnie a báli ruhára, de Laurel tudta, hogy erről szó sem lehet. Az apja kockázatos befektetési manőverei sorra kudarcba fulladtak, ráadásul az adóhivatallal is meggyűlt a baja. Azóta a pénz kényes téma lett a McBane családban. Egyébként a büszkesége sem engedné, hogy hozzájuk forduljon, mert már megszokta az anyagi függetlenséget.

Azzal vigasztalta magát, hogy ez már úgysem számít. Nem tudott annyit összegyűjteni, hogy kifizesse a Konyhaművészeti Intézet tandíját, és fedezze a New York-i megélhetése költségeit. Hiába dolgozott az étteremben minden nap az iskola után, meg a hétvégeken. Semmit sem változtat a helyzetén, ha most egy báli este kedvéért kiköltekezik. És a tükörbe nézve kénytelen volt megállapítani, hogy tényleg jól néz ki.

Mind a négyen Parker hálószobájában voltak. Laurel feltette a fülbevalóját, míg a helyiség másik végében Parker és Emma Mac hajával bíbelődött. Nem volt könnyű dolguk, mert Mac egy hirtelen ötlettől vezérelve rövidre vágta lángvörös haját. Ez a döntés súlyos és drámai következményekkel járt, akárcsak Julius Caesar átkelése a Rubicon folyón. A lányok hajtűkkel, csillámporral és ékköves csatokkal próbálták megzabolázni Mac makacs fürtjeit. Közben egyfolytában beszélgettek, míg a CD-lejátszóból az Aerosmith zenéje áradt.

Laurel szerette így a háttérbe húzódva hallgatni a többiek csacsogását. Ráadásul most valóban elszigeteltnek érezte magát. Gyerekkoruk óta barátnők voltak, de a felnőtté válás küszöbén minden megváltozott. Ősszel Emma és Parker főiskolára megy, Mac pedig fotósként dolgozik majd, és közben elvégez még néhány méregdrága fényképésztanfolyamot.

Laurel élete másképp alakul. Az anyagi gondok, és a szülei újabb házassági válsága miatt füstbe mentek a továbbtanulási tervei, ezért be kell érnie azzal, hogy a közelben beiratkozik egy levelező szakmai tanfolyamra. Talán üzleti végzettséget kéne szereznie, mert nagy szüksége lesz a gyakorlatiasságra és a józanságra.

De most nem akart erre gondolni. Inkább élveznie kéne a pillanatot, meg ezt a lányos szertartást, amit Parker szervezett, a rá annyira jellemző precizitással és figyelmességgel.

Parker és Emma a magángimnázium báljára megy, míg ő és Mac a kerületi középiskolában fognak bálozni, de most még itt vannak, együtt öltözködnek és szépítgetik magukat. Parker és Emma szülei a földszinten időznek, és nemsokára elragadtatott kiáltásokkal fogadják őket, miközben szorgosan kattogtatják a fényképezőgépüket. Istenem, milyen csinosak a lányaink, sóhajtoznak majd könnyes tekintettel.

Mac anyja túlságosan el volt foglalva saját magával, és nem ért rá a lánya szalagavatójával törődni. Ismerve Lindát, ez nem is baj. És Laurel szülei? A sok problémájuk mellett nem érdekelte őket, hogy aznap este hol van, és mit csinál a lányuk.

Laurel már megszokta ezt a helyzetet. Talán jobb is így.

– Mint egy tündér – jelentette ki Mac, és szemügyre vette a lányok műalkotását. – Olyan vagyok, mint Csingiling a rajzfilmből. Egy nagyon menő Csingiling.

– Igazad van – bólintott Parker, és szögegyenes barna hajzuhataga megrezzent a mozdulattól. – Egy különleges tündérlány. Mit szólsz hozzá, Em?

– Szerintem a szemét jobban ki kéne hangsúlyoznunk, hogy még kifejezőbb legyen. – Emma álmodozó sötétbarna pillantással méregette a barátnője arcát. – Azt hiszem, meg tudom csinálni.

– Akkor láss neki – vonta meg a vállát Mac. – De ha lehet, ne tartson túl sokáig. Még elő kell készítenem a felszerelést a csoportképhez.

Parker az órájára nézett.

– Időben vagyunk – nyugtatta meg Macet. – Még van egy bő fél óránk, hogy… Nahát, Laurel! – kiáltott fel Parker, amikor megfordult, és észrevette a barátnőjét. – Csodálatosan nézel ki!

– Tényleg! – lelkendezett Emma, és összecsapta a kezét. – Tudtam, hogy ezt a ruhát kell megvenned. A csillogó rózsaszín kihangsúlyozza a szemed kék színét.

– Igen.

– Valami még hiányzik. – Parker a szekrényéhez sietett, és kihúzta az ékszeres ládika egyik fiókját. – Vedd fel ezt a hajcsatot.

Az ezüstösen csillogó rózsaszín ruha finoman simult Laurel karcsú testére, és napsugár színű haja Emma buzgó munkálkodása nyomán hosszú loknikban omlott a vállára.

– Rendben – vonta meg a vállát.

Parker Laurel hajához tartotta a csatot, és igyekezett megtalálni a tökéletes helyet a kis ékszer számára.

– Fel a fejjel! – parancsolt rá a barátnőjére. – Jó lesz, meglátod.

Istenem, szedd már össze magad, Laurel!

– Tudom. Ne haragudjatok. De sokkal jobb lenne, ha mind a négyen ugyanabba a bálba mehetnénk. Együtt még csodásabban festenénk.

– Igen, azt én is jobban szeretném – sóhajtotta Parker. Közben úgy döntött, hogy Laurel haját oldalra simítja, és megtűzi a csattal. – De majd utána találkozunk, és jót bulizunk. Együtt leszünk, és elmeséljük egymásnak a kalandjainkat. Nézd, milyen szép lettél!

A tükör felé fordította Laurelt, és a lányok alaposan szemügyre vették magukat, meg egymást.

– Tényleg jól nézek ki – állapította meg Laurel, mire Parker felnevetett.

Halkan kopogtak, majd kinyílt az ajtó, és Mrs. Grady, a Brown család régi házvezetőnője lépett be a szobába. Az asszony csípőre tett kézzel végigmérte a lányokat.

– Megteszi – mondta, és biccentett. – De ennyi készülődés után nem is csoda. Fejezzétek be a tollászkodást, és gyertek le a fényképezésre. – A nő Laurelre szegezte a mutatóujját, és hozzátette: – Szeretnék néhány szót váltani veled, ifjú hölgy.

– Mit tettem már megint? – háborodott fel Laurel, és méltatlankodva nézett a barátnőire, miközben Mrs. Grady kivonult a helyiségből. – Nem csináltam semmit! – De Mrs. Grady szava parancs volt, ezért Laurel az asszony után sietett.

A nappaliban Mrs. G. megfordult, és keresztbe fonta a karját. Olyan, mintha össze akarna szidni, gondolta Laurel, és a szíve hevesebben kezdett dobogni. Kétségbeesetten kutatott az emlékezetében, hátha elkövetett valami apró szabályszegést, ami miatt fejmosást érdemel Mrs. Gradytől. Tizenéves korában a házvezetőnő közelebb állt hozzá, mint a saját édesanyja, ezért nem szívesen dühítette fel.

– Nos – kezdte Mrs. Grady, amikor Laurel sietve a helyiségbe lépett –, gondolom, mind azt hiszitek, hogy már felnőttek vagytok.

– Én…

– Elárulom, hogy még nem vagytok felnőttek, de ráléptetek az odavezető útra. Pelenkás korotok óta ismerlek titeket, mert állandóan együtt rohangásztatok a házban. Ez most egy kicsit meg fog változni, mert elválnak az útjaitok. Legalábbis egy időre. Azt csiripelik a madarak, hogy te New Yorkba készülsz, abba a puccos cukrásziskolába.

Laurel szíve megint nagyot dobbant, és ismét átérezte a meghiúsult álma miatt érzett keserű csalódást.

– Nem… Megtartom az állásomat az étteremben, és közben megpróbálok elvégezni egy…

– Szó sem lehet róla! – Mrs. G. megint Laurelre bökött az ujjával. – Egy ilyen korú lánynak nagyon okosnak és óvatosnak kell lennie New Yorkban. És azt hallottam arról az iskoláról, hogy keményen megdolgoztatja a hallgatóit. Nem elég, ha szép mázakat és mutatós süteményeket tudsz fabrikálni.

– Tényleg az egyik legjobb ilyen intézmény, de…

– Akkor te is az egyik legjobb leszel. – Mrs. G. a zsebébe nyúlt, és átnyújtott Laurelnek egy csekket. – Ez elég lesz az első szemeszterre. Fedezi a tandíj meg egy tisztességes lakóhely költségeit, és még arra is futja, hogy némi ételt vegyél magadnak, nehogy éhen halj. Jól használd fel, lányom, mert ha nem, akkor velem gyűlik meg a bajod. Ha megteszed, amire szerintem képes vagy, akkor majd megbeszéljük, hogy mi legyen a következő félévvel. Majd, ha eljön az ideje.

Laurel döbbenten nézte a kezében lévő csekket.

– Ezt nem lehet… Én nem tudok…

– De lehet, és meg fogod tenni. Csak ennyit akartam mondani.

– De…

– Nem megmondtam, hogy le van zárva a téma? Ha csalódást okozol, akkor megnézheted magad. Parker és Emma főiskolára megy, Mackensie pedig a fejébe vette, hogy minden idejét a fényképezésnek szenteli, és az lesz a hivatása. Neked is van egy utad, és arra fogsz indulni. Te is ezt akarod, nem?

– Mindennél jobban! – Laurel szeme könnybe lábadt, és a torkát fojtogatta a sírás. – Nem is tudom, hogy mit mondjak, Mrs. G. Vissza fogom fizetni. Ígérem, hogy…

– Hát persze, hogy visszafizeted! Azzal törlesztesz majd, hogy lesz belőled valaki. Most már minden csak rajtad múlik.

Laurel Mrs. Grady karjába vetette magát, és szorosan átölelte az asszonyt.

– Nem fogod megbánni. Büszke leszel rám.

– Biztos vagyok benne. De most már elég legyen a pityergésből. Fejezd be a készülődést.

Laurel még egy pillanatig az asszonyhoz simult.

– Ezt soha nem fogom elfelejteni – súgta a fülébe. – Soha. Köszönöm. Nagyon szépen köszönöm.

A fiatal lány az ajtóhoz sietett, mert égett a vágytól, hogy barátnőinek elújságolja az örömhírt. Mielőtt távozott, még egyszer megállt, és a boldogságtól ragyogó arccal visszanézett.

– Már alig várom, hogy belevágjak!

1.

A CD-lejátszón Norah Jones dalai szóltak, míg Laurel azzal foglalatoskodott, hogy egy vékonyra nyújtott cukormáz táblából leheletfinom ehető csipkét varázsoljon. A zene csak háttérként szolgált, és nem szórakozásképpen hallgatta. Minden figyelmét arra összpontosította, hogy a tábla szépen rásimuljon az emeletes torta második szintjére.

Hátralépett, szemügyre vette a végeredményt, majd megkerülte a félig kész művet, hogy apró hibákat keressen. A Kézfogó ügyfelei tökéletes munkát várnak el tőle, és azt is fogják kapni. Elégedetten bólintott, és az ásványvizesüveg után nyúlt. Ivás közben kicsit megmozgatta sajgó hátizmait.

– Kettő kész, már csak kettő van hátra.

A falra erősített táblára pillantott, ahová feltűzött néhány antik csipkét, hogy a finom anyagok mintaként szolgáljanak a dekoráció kialakításához. Mellette volt a péntek esti menyasszony által jóváhagyott torta rajza is.

Még három esküvői tortát kellett elkészítenie: kettőt szombatra és egyet vasárnapra. Ez nem jelentett újdonságot, hiszen a Kézfogóban, a barátnőivel közösen vezetett rendezvényszervező vállalkozásban a június jelentette a legforgalmasabb időszakot.

Néhány év leforgása alatt virágzó üzletet hoztak létre egy elképzelésből. Néha túlságosan is jól megy a bolt, gondolta Laurel. Ezért kénytelen most éjjel egykor csipkévé alakítani a tortát borító cukormázat.

Ez így van rendjén, gondolta Laurel. Hiszen imádja a munkáját.

Mind a négyen szerették a hivatásukat. Emmának a dekoráció, Macnek a fényképészet, Parkernek pedig a szervezés volt a szenvedélye. Neki meg a torták, a sütemények és a csokoládék, gondolta Laurel. Tagadhatatlan, hogy mindig az esküvői torta jelenti az ünnep fénypontját.

Laurel nekilátott egy újabb adag fondant kinyújtásához. Szőke haját hátratűzte, hogy ne zavarja. Lisztfoltos köténye alatt pamutnadrágot és -pólót viselt, a lábán kényelmes szakácscipőt hordott, mert abban könnyebb volt több órán keresztül álldogálni. Keze ügyesen és villámgyorsan mozgott, mert az évek során megerősödött a sok gyúrástól, dagasztástól és emeléstől. Elkezdte kialakítani a következő tortaréteg mintáját, és éles vonalú, szögletes arca megfeszült a figyelemtől.

A Marcipán Kézfogónál a tökéletesség nemcsak egy áhított cél volt, hanem alapkövetelmény. Az esküvői torta megalkotása többet jelentett a sütésnél és a díszítésnél. Ahogy Mac fényképei sem közönséges fotók voltak, és Emma csokrai és dekorációi sem csak virágok. Miután Parker összeállította a rendezvény minden mozzanatát, a végeredmény mindig több és nagyszerűbb lett, mint az egyes részletek külön-külön.

Az ügyfelek kívánságai és választásai alapján egy feledhetetlen élményt nyújtó szertartást rendeztek, amely méltó módon megünnepli két ember egybekelését, és megörökíti a közös úton tett első lépéseiket.

Mindez nagyon romantikus volt, és Laurel hitt a romantikában. Legalábbis elméletben. Még jobban hitt a jelképekben és az ünneplésben. És egy igazán mesés tortában.

Az arca ellágyult az örömtől, amikor befejezte a harmadik réteget. Aztán sötétkék szeme barátságosan felragyogott, mert meglátta Parkert az ajtóban álldogálni.

– Miért nem vagy még ágyban?

– A részletek miatt. – Parker köröző mozdulatot tett az ujjával a feje fölött. – Nem tudok elaludni. Mióta dolgozol ezen?

– Már egy jó ideje. Be kell fejeznem, hogy álljon egy éjszakát. Ráadásul van még két szombati tortám, amit holnap kell összeállítanom és feldíszítenem.

– Akarsz társaságot?

Elég jól ismerték egymást ahhoz, hogy Parker ne vegye sértésnek, ha Laurel nemet mond. Néha előfordult, hogy az ilyen kérdésre nemleges választ adott, mert túlságosan el volt merülve a munkában, és koncentrálni akart.

– Hát persze. Jól jönne.

– Tetszik a torta. – Most Parker járta körül az emeletes édességet, akárcsak az előbb Laurel. – Nagyon finom és törékeny ez a fehér minta a fehér alapon. Érdekes, hogy mindegyik szintnek más a magassága. És olyan bonyolult az egész, mintha valóban csipkéből készítették volna. Régimódi és retró, akárcsak a menyasszony alaptémája. Ez majd felteszi a koronát a munkánkra.

– Az állványra halványkék szalag kerül – közölte Laurel, és nekilátott a következő rész csipkézésének. – Emma fehér rózsaszirmokkal szórja be az alját. Csodálatos lesz.

– Nagyon könnyű volt a menyasszonnyal együtt dolgozni.

Parker kényelmes pizsamát viselt, hosszú barna haja szabadon omlott a vállára. Amikor dolgozott, mindig lófarokban vagy szoros kontyban hordta. Most a pulthoz lépett, és vizet tett a forralóba. Sok előnye van annak, ha az ember a saját otthonában rendezi be a vállalkozását, és a barátnői is ugyanabban a házban laknak. Illetve Mac és Emma nem a főépületben, de ugyancsak a birtok területén. Így gyakran nyílik lehetőség egy ilyen késő esti látogatásra.

– Tudja, hogy mit akar – bólintott Laurel, és a kezébe vett egy különleges szerszámot, amivel levágta a torta szélein kilógó mázat. – Mégis nyitott minden javaslatra, és idáig még nem bolondult meg. Ha a következő huszonnégy órában is ilyen marad, akkor elnyerheti a Kézfogó „Jó Menyasszony” díját, amit eddig nem sokan érdemeltek ki.

– A ma esti próbán nagyon boldognak és nyugodtnak tűntek. Ez jó jel.

– Hát igen. – Laurel folytatta a munkát, és apró lyukacskákkal meg pöttyökkel díszítette a fehér cukormázat. – Tehát? Miért nem vagy még ágyban?

Parker felsóhajtott, és közben forró vízzel kiöblített egy kis teáskannát.

– Talán azért, mert rám tört egy furcsa érzés. Egy pohár borral kiültem a teraszra, hogy egy kicsit lecsillapodjak az egész napi hajtás után. Láttam, hogy Mac és Emma házában ég a villany, és élveztem a kert illatát. Olyan csendes és gyönyörű volt minden! Aztán a fények kihunytak, először Emmánál, majd Macnél. Eszembe jutott, hogy most éppen Mac esküvőjét tervezzük, Emmának pedig nemrég tartottuk meg az eljegyzését. Gyerekkorunkban mindig esküvőset játszottunk, és most a valóságban is azt tesszük. Ültem a sötétben, a csendben, és azon kaptam magam, hogy a szüleimre gondolok. Bárcsak itt lennének, és látnák mindezt! Hogy mire vittük, és kik vagyunk most. – A nő elhallgatott, és teafüvet tett a kannába. – Szomorúság fogott el, mégis boldog voltam. Mert tudom, hogy büszkék lennének rám. Ránk.

– Nekem is sokszor eszembe jutnak. Mind a négyen gyakran gondolunk rájuk. – Laurel folytatta a munkát. – Mert nagyon fontos szerepet játszottak az életünkben, és rengeteg emlék köt hozzájuk ezen a helyen. Ezért jól tudom, hogy mit éreztél a teraszon ülve.

– Ugye szerinted is örülnének Macnek és Carternek, meg Emmának és Jacknek?

– Igen, biztos vagyok benne. És annak is, hogy milyen sikeresek lettünk. Büszkék lennének a Kézfogóra.

– Milyen jó, hogy még fent vagy és dolgozol. – Parker forró vizet öntött a teafűre. – Máris sikerült megnyugtatnod.

– Mindig szívesen állok a rendelkezésedre. Elmondjam, hogy ki fog még örülni annak, hogy most fent vagyok? A pénteki menyasszony.

– Talán a torta miatt?

Laurel kifújt egy kóbor tincset az arcából, és csibészes mosollyal nézett Parkerre.

– Azért, mert tökéletesre sikerült. Amikor felteszem a csúcsdíszt, még az angyalok is sírva fakadnak örömükben.

Parker félretette a kannát, hogy egy kicsit áztassa a teát.

– Ne szerénykedj, Laurel. Büszkébb is lehetnél a munkádra.

Laurel elvigyorodott.

– A csudába a teával! Már majdnem végeztem a munkával. Inkább tölts nekem egy pohár bort.

Másnap reggel, hat óra pihentető alvás után Laurel első útja az edzőterembe vezetett. Edzés után felöltözött az aznapi munkához. Szinte egész idő alatt a konyhában fog raboskodni, de előtte még várt rá egy találkozó, mert minden rendezvény előtt összegyűltek egy utolsó alapos megbeszélésre.

Laurel a második emeleti lakosztályából a hatalmas épület földszintjére sietett, és belépett a konyhába, ahol Mrs. Grady éppen egy gyümölcstálat készített nekik.

– Jó reggel, Mrs. G.

Mrs. Grady felvonta a szemöldökét.

– Nagyon energikusnak tűnsz.

– Úgy is érzem magam. Energikusnak és tettre késznek. – Laurel ökölbe szorította a kezét, és megfeszítette a karizmait. – Kávét akarok, méghozzá sokat!

– Parker már felvitte a kávét. Vidd magaddal ezt a gyümölcstálat, meg néhány süteményt. Egyetek egy kis vitamint. Nem kezdhetitek a napot csak kávéval.

– Igenis, asszonyom. Van még valami kívánsága?

– Egyelőre nincs, de Jack nemrég hajtott el a teherautójával, és szerintem Carter is nemsokára felbukkan, hogy bánatos kutyaszemekkel próbáljon reggelit kunyerálni tőlem.

– Akkor én nem is zavarok. – Laurel megragadta a két tálcát, és ügyes mozdulatai azonnal elárulták, hogy sokáig dolgozott pincérnőként.

Felvitte az ételt a könyvtárszobába, ahol a Kézfogó megbeszéléseit szokták tartani. Parker a nagy íróasztalnál ült, és most is a keze ügyében volt az elmaradhatatlan mobiltelefonja. Az asztal szélén egy kávéskészlet várta a felfrissülni vágyókat. Parker szoros lófarokba fogta a haját, hófehér blúza ragyogott a reggeli fényben. Kávét kortyolgatva tanulmányozta a laptopján az adatokat, és Laurel tudta, hogy semmi nem kerüli el a figyelmét.

– Egy kis reggeli táplálék – jelentette be Laurel, és a két tálcát az asztalra helyezte. Aztán a füle mögé söpörte állig érő szőke haját, és vett magának egy kis gyümölcsöt, megfogadva Mrs. Grady tanácsát. – Nem voltál ma reggel az edzőteremben. Mikor keltél?

– Hatkor. Éppen időben, mert hétkor már hívott is a szombat délutáni menyasszony. Az apja átesett a macskán, és lehet, hogy eltörte az orrát.

– Ajaj.

– Nagyon aggódik miatta, de azért talán még jobban, hogy milyen látványt nyújt majd az esküvőn meg a fényképeken. Felhívom a sminkest, és megbeszéljük, hogy mit tud tenni.

– Sajnálom a menyasszony édesapját, de ha hétvégén ez lesz a legnagyobb bajunk, akkor hálát adhatunk az égieknek.

Parker figyelmeztető mozdulattal felemelte a kezét.

– Ne fesd az ördögöt a falra!

Mac lépett be a helyiségbe. Egy kényelmes farmernadrág és egy fekete póló simult magas, vékony termetére.

– Üdv, kedves barátaim.

Laurel kelletlen pillantást vetett Mac elégedett mosolyára, és ábrándos tekintetű zöld szemére.

– Szexeltél ma reggel – állapította meg.

– Igazad van. Csodálatos reggeli szexben volt részem. – Mac kávét töltött magának, és felkapott egy muffint. – És neked?

– Dög! – vetette oda Laurel válasz helyett.

Mac nevetve leült egy székre, és kinyújtotta a lábát.

– Úgy döntöttem, hogy a futógép és a súlyzózás helyett a reggeli testedzés kellemesebb formáját választom.

– Gonosz, aljas dög – jegyezte meg Laurel, és bekapott egy málnát.

– Imádom a nyarat, amikor az életem szerelmének nem kell korán elmennie itthonról, hogy ifjakat oktasson. – A nő kinyitotta a laptopját. – Miután kellőképpen felfrissültem és feltöltődtem, készen állok a munkára.

– Lehet, hogy a szombat délutáni menyasszony édesapja eltörte az orrát – közölte Parker.

– A csudába! – morogta Mac, és összeráncolta a homlokát. – A photoshoppal csodákat tudok művelni, ha ragaszkodnak hozzá, de… az tulajdonképpen csalás. Szerintem inkább legyen minden igazi, és évek múlva az egész egy mulatságos emlék lesz. De ez csak az én véleményem.

– Majd megismerjük a menyasszony döntését, ha az apja megjött az orvostól. – Parker elhallgatott, és felnézett, mert Emma rontott be a helyiségbe.

– Nem késtem el! Még van húsz másodperc. – A nő fekete fürtjei táncoltak a vállán, ahogy ruganyos léptekkel a kávéstálcához sietett. – Egy kicsit elaludtam. Utána.

– Téged is gyűlöllek – sziszegte Laurel. – Kéne hoznunk egy új szabályt. A reggeli megbeszélés alatt nem lehet szexszel dicsekedni, amikor a társaság felének nem jut ki a jóból.

– Támogatom a javaslatot – vágta rá Parker azonnal.

– Jaj, ne! – Emma felnevetett, és egy tálkába kanalazott néhány szem gyümölcsöt.

– Lehet, hogy a szombat délutáni menyasszony édesapja eltörte az orrát.

– Jaj, ne! – Emma arcán őszinte aggodalom jelent meg Mac bejelentése hallatán.

– Majd akkor foglalkozunk ezzel, ha már több részletet ismerünk. De akármi is lesz, az igazából csak engem és Macet érint. Majd értesítelek a fejleményekről – nézett Parker Macre. – Most beszéljünk a ma esti rendezvényről. Már megérkezett minden olyan résztvevő, rokon és vendég, aki nem a városban lakik. A menyasszonyt, az édesanyját és a szertartás résztvevőit háromra várjuk, hogy a fodrászok és a sminkesek kezelésbe vegyék őket. A vőlegény édesanyja egy szépségszalonban készül fel a nagy eseményre, és négykor érkezik, a férjével együtt. A menyasszony édesapja a lányával jön, és az lesz a feladatunk, hogy szóval tartsuk és szórakoztassuk, amíg el nem érkezik a fényképezés ideje. Mac?

– A menyasszony ruhája különlegesen szép, és a képeken is ezt a régimódi romantikus stílust szeretném kihangsúlyozni.

Amíg Mac vázolta a terveit és a fényképezés menetrendjét, addig Laurel felkelt egy második csésze kávéért. Aztán időnként jegyzetelt, amit akkor is folytatott, amikor Emma vette át a szót. Az ő munkája ilyenkor már majdnem elkészült, és a rendezvények alatt ott szokott segíteni, ahol éppen szükség van rá.

A Kézfogó megalapítása óta eltelt évek során tökéletes összhang alakult ki közöttük.

– Laurel – nézett rá Parker, miután Emma végzett a beszámolójával.

– A torta készen van, és csodálatos lett. Nagyon nehéz, ezért szükségem lesz az alvállalkozók segítségére, hogy bevigyük a fogadásra, de nem kell összeállítani a helyszínen. Elég, ha Emma átköti szalaggal, és feldíszíti rózsaszirmokkal. Ha a helyére kerül, a felvágásig már nem lesz vele több gondunk. A pár nem kért vőlegénytortát, inkább aprósüteményt és szív alakú csokoládékat rendelt. Már ezeket is elkészítettem, és fehér porcelántányéron fogom felszolgálni. A zsúrterítő harmonizál a torta mintájával, az áttört csipkés szalvéta pedig halványkék, mint a tortát díszítő szalag. Az evőeszközt és a kínálótálat az ifjú pár hozza. A készlet a menyasszony nagymamájáé volt, ezért nagyon kell majd vigyáznunk rá.

Ma szinte egész nap a szombati tortán dolgozom, de négyre szabaddá tudom tenni magam, ha szükség van rám. A fogadás végén az alvállalkozók bedobozolják a maradék tortát, és a dobozokat kék szalaggal kötik át, amelyre ráírtuk a menyasszony és a vőlegény nevét, meg az esküvő dátumát. Ugyanezt tesszük a maradék csokoládéval és a süteménnyel is. Mac, szeretnék egy fényképet a tortáról, mert ilyen mintát még nem készítettem.

– Felírtam.

Laurel Emmához fordult.

– Szükségem lenne a szombat esti torta virágaira. Be tudnád adni őket, amikor jössz a mai rendezvényt dekorálni?

– Persze.

– Mondhatok valami személyeset? – szólalt meg Mac, és felemelte a kezét, mint az iskolában. – Mint tudjátok, holnap lesz az anyám újabb esküvője, méghozzá Olaszországban, aminek nagyon örülök, mert jó messze van a Connecticut-beli otthonunktól. Ma hajnali ötkor felhívott, mivel Lindának fogalma sincs az időzónákról… és különben sem szokott törődni az ilyesmivel.

– Miért nem hagytad csörögni? – mérgelődött Laurel, míg Emma együtt érző mozdulattal megsimogatta Mac lábát.

– Azért, mert úgysem hagyna békén, és addig hívogatna, amíg fel nem veszem. Megfogadtam, hogy nem futamodok meg előle, hanem mostantól az én feltételeim szerint fogunk tárgyalni egymással. – Mac beletúrt csibészesen rövidre vágott, égővörös hajába. – Linda az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy mégis legyek ott a szertartáson, ezért most is a szokásos módszereihez folyamodott. A könnyeivel zsarolt, és megpróbált bűntudatot ébreszteni bennem. Érdekes módon, egy hete még nem ragaszkodott a jelenlétemhez. Közöltem vele, hogy nem fogok felszállni a következő gépre, hogy lássam, amikor kimondja a boldogító igent. Annál is inkább, mert ma este egy, holnap pedig kettő rendezvényem van. Ezért vérig sértődött, és megfenyegetett, hogy többé nem áll szóba velem.

– Sajnos, hamar el fogja felejteni az ígéretét.

– Laurel! – mordult a barátnőjére Parker.

– Ez így igaz. Egyszer már te is megmondtad neki a magadét – emlékeztette Parkert. – Én még nem, de már nagyon készülök rá.

– Ezt értékelem – jegyezte meg Mac. – Komolyan. De ti is láthatjátok, hogy nem omlottam össze, nem roskadozom a bűntudat terhe alatt, és csak egy kicsit vagyok zaklatott. Most látom, hogy milyen sokat jelent, ha az ember talál egy józan és megbízható férfit, aki nagyon szereti. Ez talán még a kimondhatatlanul jó reggeli szexnél is nagyobb áldás. Mindig mellettem álltatok, amikor összetűzésbe kerültem Lindával, és megpróbáltatok segíteni, hogy elviseljem a követelőzéseit és az örökös hisztériáját. Carter támogatása csak további megerősítést jelentett, és most már képes vagyok elbánni az anyámmal. Csak ennyit akartam mondani – tette hozzá Mac mosolyogva.

– Én már csak ezért is szexelnék vele minden reggel.

– El a kezekkel Cartertől, McBane! De azért értékelem a véleményedet. – Mac felállt, és a lányokra nézett. – Van még egy kis dolgom, mielőtt készülődni kezdek a mai estére. Majd átjövök, és készítek néhány felvételt a tortáról.

– Várj, én is megyek! – szólt utána Emma, és ő is talpra ugrott. – Nemsokára visszajövök a csapattal… és neked is beadom a virágokat, Laurel.

Miután távoztak, Laurel sokat mondó pillantást vetett Parkerre.

– Komolyan gondolta!

– Igen. Tényleg megváltozott a hozzáállása.

– És igaza van. – Laurel élvezte, hogy még egy kicsit üldögélhet a kávéscsészével a kezében, mielőtt nekilát az egész napi kemény munkának. – Carter fordította el a kulcsot a zárban. Vajon milyen lehet, ha az ember életében van egy férfi, aki erre képes? Aki annyira szeret, hogy szelíden és megértően segít megoldani a gondjaidat. Azt hiszem, ezt még a szexnél is jobban irigylem Mactől.

Laurel vállat vont, és felállt.

– Jobb, ha nekilátok a munkának.

A következő napokban Laurelnek nem volt ideje a férfiakra gondolni. Energiája sem maradt arra, hogy a szerelemről vagy a romantikáról álmodozzon. Igaz, hogy éjjel-nappal esküvőkkel foglalkozik, de az üzlet… és az esküvők szervezése figyelmet és alaposságot igényel.

Az „Antik csipke” torta, amelyen majdnem három napig dolgozott, nem tartott sokáig. Egy darabig diadalmasan ragyogott a feldíszített helyiségben, majd az esküvői vendégek nekiestek, és az utolsó morzsáig felfalták. Szombat délután a „Bolondos szirmok” nevű kreáció következett, több száz domború marcipánszirommal bűvölve el a vendégeket meg az ifjú párt. Szombat este az élénkvörös rózsákkal díszített „Rózsakert” pompázott az asztalon, vaníliás töltelékkel és vajkrémes cukormázzal csábítva az édességre vágyókat.

A vasárnap délutáni szerényebb és kötetlenebb szertartáshoz a menyasszony egy „Nyári gyümölcsök” nevű tortát választott. Laurel elkészült a sütéssel, a töltéssel, az összeállítással és a kosárfonatot utánzó díszítéssel. Amíg a menyasszony és a vőlegény a teraszon örök hűséget fogadott egymásnak, a nő az utolsó simításokat végezte a művén. Friss gyümölcsöket és élénkzöld mentaleveleket helyezett el a torta emeletein.

Mögötte az alvállalkozók is serényen dolgoztak, és az asztalokat dekorálták a fogadáshoz. Laurel kosztümje majdnem ugyanolyan színű volt, mint a málna, amelyből bőségesen került a tortára. Az elegáns kosztüm felett fehér kötényt viselt, hogy megvédje a ruházatát.

Hátralépett, és szemügyre vette az összképet, majd néhány szőlőszemet helyezett el a torta oldalán.

– Nagyon finomnak tűnik.

Laurel összeráncolta a szemöldökét, és tett még néhány meggyet az egyik emeletre. Hozzá volt szokva, hogy munka közben zavarják, de ez nem jelenti azt, hogy örülnie kell a háborgatásnak. Ráadásul nem számított arra, hogy Parker bátyja is felbukkan az eseményen.

Pedig nem kéne meglepődnie, hiszen Del úgy jár-kel a házban, ahogy a kedve tartja.

Ám amikor észrevette, hogy a férfi az egyik gyümölcsdoboz felé nyúl, azonnal rácsapott a kezére.

– Ne piszkáld!

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy hiányozni fog az a néhány szem málna?

– Nem tudhatom, hogy eddig mit fogdostál össze. – Laurel gondosan elrendezett három mentalevelet, és még mindig nem nézett a férfira. – Mit akarsz? Dolgozunk.

– Én is, méghozzá ügyvédként. Néhány iratot hoztam.

A férfi intézte a vállalkozással kapcsolatos jogi ügyeiket, és egyben a házi jogtanácsosuk volt. Laurel jól tudta, hogy nagyon sokat dolgozik nekik, és a kedvükért sokszor félreteszi a saját munkáját. De ha nem förmed rá, akkor megtör egy régi hagyományt.

– És persze úgy időzítettél, hogy kunyerálhass az ételből.

– Kell egy kis ösztönzés. Mi lesz a vacsora?

Laurel megadta magát a sorsnak, és megfordult. Del még farmerban és pólóban is nagymenő ügyvédnek nézett ki – legalábbis Laurel szerint. Delaney Brown, a connecticuti Brownok dicső sarja! Nyúlánk alakján minden ruha jól áll, és sűrű barna haja egy árnyalattal hosszabb a kelleténél. Ezzel mintha megszegné az ügyvédfrizurákra vonatkozó íratlan szabályokat.

Vajon szándékosan teszi? Valószínűleg igen, hiszen Delnek mindig volt terve. Sötétkék szeme zavarba ejtően hasonlított Parkerére, de Laurel soha nem tudta kiismerni a pillantását, pedig szinte egész életében ismerte a férfit.

Del túlságosan jóképű, és túlságosan sima modorú volt. Ráadásul megbízható, nagylelkű – és bosszantóan atyás-kodó.

Most mosolyogva nézett Laurelre. Ez a könnyed és lefegyverző mosoly valószínűleg hatásos fegyvernek számít a tárgyalóteremben. Vagy a hálószobában.

– Borban főtt hideg lazac, csirkehúsos szendvics, grillezett nyári zöldségek, burgonyás falatkák, lepények, kaviár, péksütemény és kenyér, valamint gyümölcs- és sajttál. Aztán következik a narancslekvárral töltött mákos torta, Grand Marnier-vel kevert vajkrémes mázzal, a tetején friss gyümölcsökkel.

– Akkor bejelentkezem.

– Szerintem könnyen be tudod hízelegni magad az egyik konyhásnál – vetette oda Laurel. Mielőtt a következő gyümölcs után nyúlt, egy kicsit megtornáztatta a vállát, és körözni kezdett a fejével.

– Fáj valamid?

– Ettől a kosárfonástól teljesen elgémberedett a nyakam és a vállam.

A férfi felemelte a kezét, majd mégis visszadugta a zsebébe.

– Jack és Carter itt van?

– Talán. Ma még nem láttam egyiket sem.

– Akkor megkeresem őket.

– Rendben.

Del mégsem távozott, hanem az ablakhoz lépett, és lenézett a virágokkal borított teraszra, ahol a fehér vászonnal bevont széksorok előtt állt a mosolygó vőlegény és a csinos menyasszony.

– Most vették elő a gyűrűket – jegyezte meg.

– Ezt már Parker is mondta. – Laurel megtapogatta a fején lévő headsetet. – Be vagyok zsinórozva. Emma, már csak rád vár a torta – szólt bele az apró mikrofonba.

Laurel a legfelső rétegen elhelyezett még néhány áfonyát.

– Ötperces figyelmeztetés – jelentette be, és nekilátott, hogy visszategye a megmaradt gyümölcsöket a dobozba. – Töltsük ki a pezsgőt, és kezdjük el keverni a Bloody Maryket, meg a mimóza koktélokat. Gyújtsátok meg a gyertyákat. – Laurel meg akarta emelni a dobozt, de Del megelőzte.

– Majd én viszem.

Laurel vállat vont, és a falhoz lépett. Megnyomta a háttérzenét elindító kapcsolót, ami addig szól, amíg a zenekar át nem veszi a szerepét.

Együtt lementek a hátsó lépcsőn, elhaladtak az egyenruhás pincérnők mellett, akik az előételt hozták a koktélokhoz. Így szokták szórakoztatni a vendégeket és a rokonokat, amíg Mac a beállított fényképeket készíti az ifjú párról.

Laurel belépett a konyhájába, amely most a vendéglátósok birodalma lett. Hozzá volt szokva a káoszhoz, és ügyesen átverekedte magát a tömegen. Az egyik szekrényből elővett egy kis tálat, megtöltötte gyümölccsel, és átnyújtotta Delnek.

– Köszönöm.

– Csak ne légy láb alatt. Igen, már végeztek – szólt a mikrofonba. – Igen, pontosan félkor. A helyén van. – Laurel a vendéglátósok felé nézett. – Minden a terv szerint halad. És Del is itt van. Jó.

A férfi a pultra támaszkodva majszolta a gyümölcsöt, és közben nézte, ahogy Laurel kibújik a kötényéből.

– Rendben, máris megyek.

Del ellökte magát a pulttól, és követte Laurelt, aki átvágott a nagy előszobán, amelyet nemsokára átalakítanak, hogy legyen még egy hűtőhelyisége és raktára. Kivette a csatot a hajából, megrázta a fejét, és megigazította a frizuráját. Közben az ajtóhoz ért, és távozni készült.

– Hová mész? – kérdezte Del.

– Segítek bekísérni a vendégeket. Te is menj a dolgodra.

– Szeretek itt lenni.

Most Laurelen volt a sor, hogy mosolyogjon.

– Parker azt mondta, hogy rázzalak le, mert csak a rendrakásnál lesz rád szükség. Menj, és keresd meg a kis barátaidat. Ha jó fiúk lesztek, később kaptok valami finomat.

– Remek. De ha segítenem kell a takarításban, akkor a tortából is kérek.

Elváltak egymástól. A férfi az átalakított fürdőház felé indult, ahol Mac műterme és lakása volt, Laurel pedig a terasz felé sietett, ahol a menyasszony és a vőlegény először csókolta meg egymást újdonsült házasként.

Laurel egyszer visszanézett… de csak egyszer. Biztosan a sors akarta úgy, hogy Delt szinte egész életében ismerje. Csak saját magát hibáztathatja, hogy majdnem ugyanannyi ideje szerelmes belé. Ez az ő baja, amiről senkinek sem beszélhet.

Elfojtott egy halk sóhajt, aztán vidám mosolyt erőltetett az arcára. Ideje segítenie a többieknek, hogy a fogadás helyszínére tereljék a vendégeket.

2.

Már minden vendég régen távozott, és a szállítók furgonjai is elhagyták a helyszínt. Laurel a szalonban feküdt egy kényelmes heverőn, és egy pohár bort tartott a kezében. Megdolgozott érte.

Vajon hol lehetnek a férfiak? Talán sikerült zsákmányolniuk egy rekesz sört, és visszavonultak a búvóhelyükre. Nem baj. Most jólesett a barátnői társaságában lazítani.

– Micsoda remek hétvége! – lelkendezett Mac, és felemelte a poharát, mintha tósztot mondana. – Négy főpróba, négy esküvő, és egyikben sem volt hiba. Még egy apró baki sem történt. Ezt rekordnak tekinthetjük.

– A torta is mesés volt – tette hozzá Emma.

– Csak egy kis kanállal ettél belőle – emlékeztette Laurel.

– De azt nagyon élveztem. Annyira meghatott a mai szertartás, ahol a vőlegény kisfia volt a vőfély! Majdnem elsírtam magam.

– Szép család lesz belőlük – jegyezte meg Parker, aki lehunyt szemmel üldögélt, ölében az elmaradhatatlan mobiltelefonjával. – Sokszor elnézem a másodszor házasodókat meg a gyerekeiket, és arra gondolok, hogy nem tudják, mi vár rájuk. De most látni lehetett, hogy a gyerekek őszintén kedvelik egymást. Valóban kedves látvány volt.

– Készítettem néhány remek fotót. És a torta is nagyon ízlett – tette hozzá Mac. – Lehet, hogy nekem is mákosat kéne választanom?

Laurel megtornáztatta sajgó lábujjait.

– Múlt héten még olasz krémtortát akartál.

– Talán mindegyik tortából kérek mintát, hogy megkóstoljam a sokféle ízt, és gyönyörködjek a formákban. Nagyon élvezném a kóstolót, és rengeteg fényképet készítenék.

Laurel megfenyegette Macet a mutatóujjával.

– Meghalsz, Mackensie!

– Szerintem inkább maradj az olasz krémes mellett, hiszen az a kedvenced – javasolta Emma.

Mac összeszorította a száját, és bólintott.

– Igazad van. Az esküvőn úgyis minden rólam szól. Te milyen tortát szeretnél?

– Erre még nem is gondoltam, mert még ahhoz sem szoktam hozzá, hogy eljegyeztek. – Emma leplezetlen büszkeséggel nézegette az ujján csillogó gyémántgyűrűt. – Attól félek, hogy ha egyszer elkezdek esküvői terveket szövögetni, akkor teljesen meg fogok bolondulni. Legjobb, ha erre minél később kerül sor.

– Ahogy gondolod – sóhajtotta Laurel.

– Először úgyis a ruhát kell beszerezned – szólalt meg Parker, aki még mindig lehunyt szemmel pihent. – Mindig a ruha az első.

– Na, tessék! Most elindítottad a lavinát – morogta Laurel.

– A ruhán sem volt még időm sokat gondolkodni. Csak napjában ezerszer jut az eszembe – tette hozzá Emma. – És csak félmillió fényképet néztem meg. Hercegnő szeretnék lenni! Hosszú uszállyal, és egy ejtett vállú, madonna kivágású ruhával, ami kihangsúlyozza a mellem. Mert nagyon jó mellem van.

– Ez igaz – bólintott Mac.

– És a ruha ne legyen egyszerű, hanem… pazarló és fenséges. A fejemen egy tiara, és mögöttem egy véget nem érő uszály. – Emma sötétbarna szeme felragyogott az örömtől. – És mivel jövő májusban lesz a nagy esemény, ezért egy mesés… és fenséges csokrot fogok készíteni magamnak, világos színekben. Egy romantikus és szívfacsaró csokrot.

– És még nem volt időd gondolkodni rajta – húzta el a száját Laurel.

– Ti is mind lágy, halvány színekben lesztek – folytatta Emma, akit láthatóan nem zavart Laurel gunyoros megjegyzése. – Mint egy tavaszi virágoskert. – Emma álmodozó arccal felsóhajtott. – És amikor Jack meglát, eláll a lélegzete. Egymásra nézünk, és az egész világ megáll egy pillanatra. A mi kedvünkért. Csak egy pillanatra, de az hihetetlenül csodálatos lesz.

Emma a padlón ült, és most Parker lábára hajtotta a fejét.

– Amikor gyerekkorunkban esküvőset játszottunk, nem is tudtuk, hogy mit jelent az a visszahozhatatlan pillanat. Szerencsések vagyunk, hogy ilyen gyakran részesei lehetünk a csodának.

– A legjobb munka a világon – bólintott Mac.

– Azért, mert mi csináljuk. – Laurel felült, hogy tósztra emelhesse a poharát. – Mi hoztuk össze ezt a céget, hogy az emberek életében lehessenek ilyen pillanatok. Te is át fogod élni, Em. Parker minden részletet megtervez, a csodálatos virágaid vesznek körül, és Mac mindezt megörökíti a képeken. Én pedig egy fenséges tortát készítek neked, hogy együtt ünnepeljünk. Ígérem.

Emma szeme könnybe lábadt.

– Istenem… Tudjátok, hogy nagyon szeretem Jacket, most mégis úgy érzem, hogy nélkületek nem lennék ilyen boldog.

Mac egy papír zsebkendőt nyújtott át Emmának.

– Akkor is én jövök előbb! – méltatlankodott közben. – Olyan tortát akarok, ami csak az enyém. Nekem is jár a különleges kényeztetés – tette hozzá, és szemrehányó pillantást vetett Laurelre.

– Majd apró fényképezőgépekkel és fotóállványokkal díszítem – nyugtatta meg Laurel.

– És Carter kedvéért kis könyvespolcok is lesznek rajta? – nevetett fel Mac. – Vicces, de ötletes.

– Illene az eljegyzési képek témájához – mondta Emma a szemét törölgetve. – Nagyon tetszett az ötlet, ahogy összekulcsolt lábbal ültök a díványon Carterrel. Ő egy könyvet tart a kezében, te pedig úgy teszel, mintha éppen leeresztenéd a fényképezőgépet, miután lefotóztad. Közben egymásra mosolyogtok. Erről jut eszembe! Milyenek legyenek a mi eljegyzési képeink? Mikor, hol és hogyan akarsz megörökíteni minket?

– Ennél mi sem egyszerűbb. Jackkel az ágyban hevertek, anyaszült meztelenül.

Emma gyengéden megrúgta Macet.

– Hagyd abba!

– Pedig illene hozzátok – vélte Laurel.

– A szexen kívül mást is szoktunk csinálni!

– Hát persze. Olyankor azon töritek a fejeteket, hogy mikor szexeljetek – szólalt meg Parker, és kinyitotta az egyik szemét.

– Nagyon sokrétű kapcsolat van közöttünk – erősködött Emma. – Ebbe persze beletartozik a szex is. De most tényleg komolyan gondoltam, hogy össze kéne ülnünk, és…

– Van néhány ötletem. Nézzük meg a naptárt, és beszéljünk meg egy időpontot.

– Most?

– Miért ne? Parks okostelefonján biztosan megvan mindkettőnk időbeosztása. Nem véletlenül őrizgeti olyan féltő szeretettel. – Mac már nyúlt is a készülék felé.

Parker kinyitotta mindkét szemét, és fenyegető pillantást vetett a barátnőjére.

– Ha hozzányúlsz, véged!

– Te jó ég! – hökkent meg Mac. – Menjünk a műterembe, ott van az én határidőnaplóm. Úgyis össze kell szednünk a fiúkat, és Jacket is meg kell kérdeznünk a dátumról.

– Rendben.

– Hol vannak a fiúk? – kíváncsiskodott Laurel.

– Mrs. G.-nél a földszinten – felelte Emma. – Pizzát esznek és pókereznek. Legalábbis ezt tervezték.

– Senki sem kérdezte meg tőlünk, hogy akarunk-e pizzát enni vagy pókerezni! – méltatlankodott Laurel, és megvonta a vállát, amikor a többiek értetlenül néztek rá. – Rendben van, én sem vágyom rá, mert nagyon jól érzem itt magam. De akkor is.

Mac talpra ugrott.

– Ha tényleg elmerülnek a játékban, akkor időbe telik, mire begyűjtjük őket. Először szóljunk nekik, aztán nézzük meg a naptárt.

– Helyes. További jó szórakozást, lányok! – mondta Emma, és ő is felállt.

A két nő távozása után Laurel nagyot nyújtózott.

– Szükségem lenne egy masszázsra. Miért nem alkalmazunk egy bentlakásos masszőrt, akit Svennek hívnak? Vagy Raoulnak.

– Majd felírom a kívánságlistára. Addig azonban felhívhatod Serenityt, és megbeszélhetsz vele egy időpontot.

– De ha lenne egy saját Svenünk, akkor most is kaphatnék egy masszázst. A Sven jobban hangzik, mint a Raoul. Milyen jó lenne teljesen ellazultan beesni az ágyba, és aludni, mint a tej! Hány nap van még a vakációig?

– Túl sok.

– Ezt csak most mondod. De fogadjunk, hogy akkor is mindig a kezed ügyében lesz a mindent tudó telefonod, ha végre elszabadulunk innen, és elutazunk Hamptonsba.

– Bármikor le tudok mondani róla, ha akarok.

Laurel Parkerre vigyorgott.

– Venni fogsz egy vízhatlan tasakot, hogy úszás közben is veled legyen.

– Nem is lenne baj, ha vízhatlanul gyártanák őket. Biztosan megvan már erre a megfelelő technológia.

– Nos, akkor most magadra hagylak az igaz szerelmeddel, és elmerülök egy kád forró vízben. Közben Svenről fogok álmodozni. – Laurel feltápászkodott a heverőről. – Jó látni, hogy Emma és Mac milyen boldog.

– Igen.

– Viszlát, holnap reggel.

A forró fürdő valóban jólesett, de nem álmosította el, hanem felélénkítette. Nem akart éberen hánykolódni az ágyban, és erőltetni az alvást, ezért inkább bekapcsolta a tévét a nappaliban, és a számítógéphez ült, hogy megnézze a heti beosztását. Aztán recepteket böngészett az interneten. Ez volt az ő szenvedélye, ahogy Parkernek a mindent tudó okostelefonja. Néhány receptet megjelölt, hogy majd később visszatérjen az oldalra, és egy kicsit átdolgozza őket.

Miután még mindig nem jött álom a szemére, magához vette a rajzfüzetet, és beült a kedvenc foteljába. Az öreg bútordarab még Parker anyjáé volt, és Laurel mindig kényelmes biztonságban érezte magát, ha elmerülhetett benne. Keresztbe tett lábbal üldögélt a puha párnák között, az ölében tartotta a vázlattömböt, és Macre gondolt. Macre és Carterre. Aztán megint maga elé képzelte Macet a mesés esküvői ruhájában – amelyet tulajdonképpen Parker talált neki.

A tiszta, egyenes vonalak remekül illenek Mac magas, nyúlánk termetéhez. Nagyon visszafogott, mégis egy kicsit kacér. Pont, amennyire kell. Lerajzolt egy tortát, ami illett ehhez az elképzeléshez. Ám szinte azonnal elvetette a klasszikus és egyszerű modell ötletét.

A ruha ugyan letisztult és egyszerű, de Mac csupa szín és vibrálás. Egyedi és merész. Carter többek között ezért imádja.

Mert Mac nem hétköznapi. Színpompás őszi esküvő lesz, gondolta Laurel. A hagyományos kerek helyett szögletes tortát fog készíteni, és Mac kedvenc vajkrémes mázával vonja be. A máz legyen színes. Igen! Óarany alapon színpompás őszi virágokat tesz rá. A széles, nagy szirmokat részletesen kidolgozza, hogy szinte vibráljon a sok vörösesbarna, narancssárga és zöld.

Fontos, hogy a torta elnyerje a fotóművész elismerését, mégis elég romantikus legyen a menyasszony számára. A tetején egy hosszú aranyszínű szalaggal átkötött csokor fog pompázni. A széleken itt-ott elővillan a fehér máz is, hogy kihangsúlyozza a színek kavalkádját.

Laurel eltartott kézzel szemügyre vette a rajzot, és elégedetten elmosolyodott.

– Mindig tudtam, hogy én vagyok a legjobb. Most pedig megéheztem.

Felállt, és a vázlatot az olvasólámpának támasztotta. Mihelyt alkalma nyílik rá, megmutatja Macnek, hogy kikérje a véleményét. Elég jól ismerte a barátnőjét, ezért biztos volt benne, hogy egy boldog kiáltással fogja jutalmazni a munkáját.

Megérdemel egy kis csemegét – talán egy szelet hideg pizzát, ha maradt még a hűtőben. Tudta, hogy reggel meg fogja bánni a félrelépését, de nem tudott ellenállni a csábításnak.

Teljesen éber volt, és korgott a gyomra az éhségtől. Milyen jó, ha valakinek saját vállalkozása van! Így néha megengedhet magának egy kis kényeztetést.

Lassan tapogatózva elindult a sötétben. A helyismeretére és az ablakokon beszűrődő hold fényére hagyatkozott, de nem oltotta fel a villanyt. Elhagyta a saját lakrészét, és elindult lefelé a lépcsőn. Menet közben lebeszélte magát a hideg pizzáról, és egy egészségesebb vacsora mellett döntött. Gyümölcsöt fog enni, és gyógyteát iszik hozzá.

Holnap korán reggel már az edzőteremben kell lennie, hogy minél előbb nekiláthasson a hétfői sütésnek. Délután három pár érkezik tortakóstolóra, és addigra végezni akar a munkával.

Késő délután konzultációja lesz, ahol mind a négyen találkoznak egy ügyféllel, és megbeszélik a téli esküvője terveit. Az este hátralévő része szabad volt. Végre azt teheti, amit akar – vagy amihez kedve van.

Hála istennek, egy ideje megfogadta, hogy nem randevúzik többé, így nem kell aggodalmaskodnia a ruhák és a szórakozás miatt. Nem toporog tanácstalanul a tükör előtt, hogy megpróbálja eldönteni, mit vegyen fel. A szex sem okoz neki fejtörést. Nem kell tervezgetni és mérlegelni, hogy lefeküdjön-e a partnerével vagy sem.

Mennyivel könnyebb így az élet, gondolta, amikor a lépcső aljához ért. Sokkal egyszerűbb, és kevésbé megerőltető, ha az ember leveszi a szexet az étlapról.

Laurel a következő pillanatban egy kőkemény, ráadásul határozottan férfi formájú tárgyba ütközött. A váratlan találkozás erejétől elveszítette az egyensúlyát, és érezte, hogy hanyatt fog vágódni. Közben szitkozódva csapdosott a karjával, hogy lefegyverezze a támadót. Zuhanás közben ösztönösen belekapaszkodott valamibe, és hallotta, hogy egy ing vékony anyaga nagy reccsenéssel elszakad. Aztán hanyatt vágódott, és magával rántotta az idegent.

Tehetetlenül hevert a ránehezedő masszív test súlya alatt, és alig kapott levegőt. A feje lüktetett, mert alaposan beverte a lépcsőbe, de még ilyen kábán is azonnal felismerte Delt, az alakja meg az illata alapján.

– Jézusom, Laurel! A pokolba! Nem esett bajod?

Laurel levegő után kapkodott, és meg sem tudott moccanni. Talán inkább az bénította meg, hogy Del testének egy bizonyos része nagyon közel kerül hozzá, és pont a lába között nehezedik rá? Ráadásul az előbb éppen a szexre gondolt. Meg arra, hogy mostanában nincs benne része.

– Szállj le rólam – nyögte ki végül nagy nehezen.

– Azon vagyok. Minden rendben? Nem láttalak a sötétben. – A férfi feltámaszkodott, és tekintetük találkozott a félhomályban. – Jaj.

A férfi váratlan mozdulata növelte a nyomást, és a testük még szorosabban simult egymáshoz. Laurel egyre erősödő lüktetést érzett a lába között.

– Azonnal szállj le rólam!

– Igyekszem. Elveszítettem az egyensúlyomat, ráadásul elszakítottad az ingemet, és magaddal rántottál. Pedig próbáltalak elkapni. Hadd oltsam fel a villanyt.

Laurel mozdulatlanul várta, hogy végre lélegzethez jusson, és elmúljon a furcsa lüktetés az ölében. Amikor a férfi feloltotta a világítást, gyorsan lehunyta a szemét, mert bántotta a hirtelen támadt fény.

A férfi megköszörülte a torkát.

Laurel egy vékony fehér trikóban és piros rövidnadrágban hevert a lépcsőn. A lábujja körmei rózsaszínre voltak pingálva. Del úgy döntött, hogy inkább a lábujjaira koncentrál, és nem a lábára, a mellén feszülő trikóra, vagy… bármi másra.

– Hadd segítselek fel. – És hadd adjak rád egy vastag hosszú köntöst, tette hozzá magában.

Laurel türelmetlenül ellökte magától, majd félig felült és megdörzsölte a tarkóját.

– A csudába, Del! Miért ólálkodsz éjjel a házban?

– Nem ólálkodtam, hanem normálisan mentem. És te hová osontál a sötétben?

– Én nem… Te jó ég, Del! Itt lakom.

– Régebben én is itt laktam – morogta a férfi. – Elszakítottad az ingemet.

– Betörted a koponyámat.

A férfi morcos arca azonnal aggódó lett.

– Tényleg megsérültél? Hadd nézzem!

Mielőtt Laurel tiltakozhatott volna, a férfi leguggolt, és megtapogatta a nő tarkóját.

– Elég nagyot estél. De nem vérzik.

– Jaj! – Az éles fájdalom legalább eltereli a figyelmét az elszakadt ingről, és a repedésen át elővillanó feszes izmokról. – Ne piszkálj.

– Szerezni kéne egy kis jeget.

– Jól vagyok. Semmi bajom. – Laurel kénytelen volt beismerni magának, hogy felzaklatta ez az esemény. Bárcsak Del ne lenne olyan elragadóan kócos, zilált és lefegyverzően szexi! – Mi az ördögöt keresel itt az éjszaka közepén?

– Igaz, hogy már elmúlt éjfél, de ez még nem jelenti az éjszaka közepét.

A férfi egyenesen Laurel szemébe nézett. Biztosan az agyrázkódás jeleit kutatja, és nemsokára megméri a pulzusát, gondolta a nő keserűen.

– Még nem válaszoltál a kérdésemre.

– Mrs. G.-vel söröztem. Aztán úgy gondoltam, hogy inkább… – A férfi felfelé bökött az ujjával. – Az egyik vendégszobában alszom, mert nem akarok spiccesen kocsiba ülni.

Laurel nem ítélhette el az előrelátásáért. Annyira jellemző Delre ez a józanság!

– Akkor mi tart vissza? – A nő utánozta a férfit, és ő is felfelé mutatott.

– Állj fel, mert látni akarom, hogy tényleg nem esett bajod.

– Nem én öntöttem fel a garatra.

– Csak majdnem betörted a koponyádat. Na, gyerünk! – A férfi nem várt tovább, hirtelen Laurel hóna alá nyúlt és felrántotta. Laurel egy lépcsőfokkal feljebb került, és az arcuk majdnem egy szintben volt.

– A szemed nem áll keresztbe, és nem keringenek csiripelő madarak a fejed fölött – állapította meg a férfi.

– Nagyon vicces.

Del Laurelre villantotta ellenállhatatlan mosolyát.

– Én viszont hallottam némi madárcsiripelést, amikor mellbe vágtál.

Laurel igyekezett barátságtalan arcot vágni, de most kénytelen volt enyhe mosolyra húzni a száját.

– Ha tudtam volna, hogy te vagy az, akkor nagyobb erővel csapok oda.

– Ilyen egy igazi nő.

Hát persze, gondolta Laurel. Miért érez haragot és csalódottságot az odavetett megjegyzés miatt? Delnek csak egy nő a sok közül.

– Aludd ki az alkoholmámorodat, és ne ólálkodj többé a házban.

– És te hová mész? – érdeklődött Del, amikor Laurel sarkon fordult.

– Ahová a kedvem tartja.

Mindig azt teszi, amit akar, gondolta a férfi. Ezt a tulajdonságát kedveli a legjobban. Persze a piros rövidnadrág alatt domborodó hátsója is lenyűgözte.

De most nem azért néz utána. Nem csak azért. Látni akarja, hogy biztosan áll a lábán. A figyelemreméltóan formás lábán.

Del erőt vett magán, és hátat fordított a látványnak. Felment az emeletre, elhaladt Parker lakrésze mellett, és benyitott a régi szobájába.

A helyiség most egyáltalán nem hasonlított gyerekkora és kamaszkora színhelyére, de Del nem bánta. Ha a dolgok nem változnának, akkor minden unalmas és áporodott lenne. A halványzöld falakat ízléses festmények díszítették, és eltűntek róluk a poszterek. Igaz, hogy a hatalmas baldachinos ágy a nagymamájáé volt, de ez folytonosságot jelentett, amit Del fontosnak tartott. Az értékek megőrzése nem ugyanaz, mint amikor az ember megreked egy szinten, és nem változik.

Az aprópénzt meg a kulcsait kivette a zsebéből, és az íróasztalra tett tálba dobta. Aztán megnézte magát a tükörben.

Az inge elszakadt a vállánál, a haja zilált, és az arccsontján egy halvány folt jelezte, hogy Laurel megütötte a sötétben.

Mindig kemény lány volt, gondolta, miközben lerúgta magáról a cipőt. Kemény, erős és átkozottul bátor. A legtöbb nő sikított volna, de Laurel harcolni kezdett. Amikor meglökték, azonnal visszalökött, ráadásul még keményebben.

Del kénytelen volt kalapot emelni előtte.

Levette a szakadt inget, és közben arra gondolt, hogy Laurel teste meglepetést okozott neki. Nincsen abban semmi rossz, ha ezt beismeri, nyugtatta magát. Pedig azt hitte, hogy ismeri minden porcikáját, hiszen a hosszú barátságuk alatt számtalanszor megölelte már. De más egy baráti ölelés, és megint más, ha az ember a sötétben ráfekszik egy nőre.

A kettő között óriási a különbség.

Jobb, ha most nem foglalkozik ezzel.

Levette magáról a többi ruhát, aztán felhajtotta az ágytakarót, ami a dédnagymamája munkája volt. Az ágy mellé állította a régimódi felhúzható ébresztőórát, és leoltotta a lámpát.

Lehunyta a szemét, és megjelent előtte a kép, ahogy Laurel a lépcsőn hever. Nem tudta kiverni a fejéből a látványt. Del a másik oldalára fordult, és a másnapi megbeszélésre gondolt. Hiába. Most az a jelenet bukkant fel a képzeletében, amikor Laurel a piros rövidnadrágban elsétál a folyosón.

– A pokolba!

Ha egy férfi egyedül van a sötétben, akkor arra gondol, amire akar.

Hétfő reggel Laurel és Parker szinte egy időben lépett be az edzőterem ajtaján. Parker jógázni kezdett, Laurel pedig a kardió edzés mellett döntött. Mindketten komolyan vették a testgyakorlást, ezért nem sok szó esett közöttük.

Laurel a harmadik mérföldnél tartott, amikor Parker áttért a pilates tornára. Ekkor csatlakozott hozzájuk Mac, és savanyú arccal megállt a súlyzógép előtt.

Laurel magában mosolygott, és lelassította a futógépet, mert már teljesítette a kitűzött távot. Mac azért fanyalodott a rendszeres edzésre, hogy jól nézzen ki a menyasszonyi ruhában.

– Hajrá, Elliot! – kiáltott oda Laurel a barátnőjének, és megtörölte az arcát egy törölközővel. Mac válasz helyett elhúzta a száját.

Laurel egy keskeny matracot terített a padlóra, Parker pedig abbahagyta a gyakorlatait, és segített Macnek a gép használatában. Aztán Laurel a súlyzópadhoz lépett, Parker pedig az elliptikus trénerhez lökdöste Macet.

– Nem akarom!

– Egy nőnek nem elég az erőedzés. Most jön tizenöt perc kardió és tizenöt perc nyújtás. Laurel, hol szerezted azt a zúzódást?

– Miféle zúzódást?

– A válladon. – Parker megérintette a sötét foltot, ami kilátszott Laurel edzőtrikója alól.

– Ezt? A bátyád rám esett.

– Tessék?

– A sötétben botorkált, amikor lementem egy kis teáért, amiből végül hideg pizza és üdítő lett. Belém ütközött, és rám zuhant.

– Miért botorkált a sötétben?

– Én is pont ezt kérdeztem tőle. Állítólag Mrs. G.-vel sörözött, és az egyik vendégszoba felé igyekezett.