MAKK DÁNIEL

FEL TÉRKÉPE

Könyv Guru

Budapest, 2023

FEL TÉRKÉPE

1. fejezet: A nekpálya

2. fejezet: Az iránytű

3. fejezet: A titok

4. fejezet: Menekülés

5. fejezet: Elveszve

6. fejezet: Az Árok

7. fejezet: A karkötő

8. fejezet: Ila szellemei

9. fejezet: Fel

10. fejezet: Az ajándék

11. fejezet: Hazafelé

12. fejezet: Újra otthon

1. FEJEZET

A NEKPÁLYA

A falu felett tomboló vihar az elmúlt éjszaka alatt kidühöngte magát, és szerencsére nem volt annyira vad, hogy bármiben is komolyabb kárt tegyen, de az utcák képét így is megváltoztatta: falevelek, faágak és pocsolyák tarkították az egyébként tiszta és rendezett utakat. Egy aprócska fecske a még mindig nedves tollait szerette volna megszárítani, ezért egy pihenésre alkalmas faágat keresve ide-oda reppent a levegőben. A felhők már rég elvonultak, és egy messzi vidék földjeit locsolták. A kora délutáni nap mostanra már olyan erősen sütött, hogy csupán pár percre volt szüksége a kis madárnak, mielőtt odébbállhatott volna. Faág helyett egy takaros kis ház kéményét szemelte ki magának napozásra, és éles kanyart véve le is szállt, hogy a nap melegét élvezhesse pár percen át.

– Türé! Türé, merre vagy? – hasította félbe egy kiáltás a békés vasárnap csendjét. A kis ház tornácán Kal – Türé édesapja – állt csípőre tett kézzel, és szigorú tekintettel pásztázta az udvarukat abban bízva, hogy valahol meglátja egy szem lányát. A kapirgáló tyúkok nem törődtek a hangzavarral, egyedül egy álmos macska emelte fel a fejét, de csak azért, mert azt remélte, hogy őt is hamarosan szólítják, és mehet végre vacsorázni.

– Ne kiabálj már úgy! – szólta meg tettetett haraggal férjét Ére, Türé édesanyja. – Már lassan a falu utolsó házában is tudni fogják, hogy a lányodat keresed! Elment Hirával együtt neket játszani, miközben te aludtál.

A férfi fáradt volt, ugyanis előző éjszaka utazók jöttek a faluba, ezért segítenie kellett a lovak ellátásában és a vendégek elszállásolásában. A környéken csupán egy fogadó volt, és a kiadó szobák javarészt egész évben üresen álltak. Amikor új vendégek érkeztek, felbolydult a falu, és mindenkinek ki kellett vennie a részét abból, hogy minél hamarabb felkészítsék őket a továbbutazásra. A helyi lakosok próbáltak mindent megadni, amire az újonnan érkezőknek szükségük volt. Ha a vendégek mégis úgy döntöttek, hogy pár napig még szívesen élveznék a falu vendégszeretetét, a fogadós finoman nógatta őket a távozásra, de sohasem volt erőszakos. Ez a viselkedés azt sugallta a hosszú úttól már megfáradt, pihenni vágyó utazóknak, hogy ebben a faluban bizony kőből van az emberek szíve, amiért nem látják itt őket szívesen. Ez viszont nem volt igaz – sőt, ha távoli rokonok vagy barátok jöttek látogatóba, nehéz lett volna vendégszeretőbb népet találni. De a messzi vidékről érkező vándoroktól és szerencsevadászoktól szerettek volna minél előbb megszabadulni, ez volt a falu rendje!

Türé édesapja megnyugodott, és átölelte feleségét:

– Nem akartam lármázni, csak aggódom érte. Tudod jól, hogy Türé mennyire törékeny teremtés.

– Tudom – nézett komolyan az asszony férje szemébe –, de ne aggódj, a lányod a többi gyerekkel együtt játszik, és egy órán belül már itthon is lesz.

A férfi és a nő megfogta egymás kezét, majd bementek a házba, és becsukták maguk mögött az ajtót. A ház kéményén üldögélő madár békésen hallgatta a beszélgetést, majd felreppent, mert már várták az éhes fiókái. Ahogy egyre magasabbra szállt, a ház kisebb és kisebb lett a szemében – lassan az apró, ám szépen rendezett kert is csak fűcsomónak tűnt a magasból. Lepillantva a szeme előtt kirajzolódott Deg – vagyis az aprócska falu – távoli képe.

A közelben volt egy tó, ahova a falubéliek örömmel jártak ki horgászni. Most is úszkált néhány ladik a tó felszínén, amelyekből álmos testekhez tartozó lábak és egy-egy horgászbot lógott ki. A tó partján egy kis kunyhó állt, ahol Türé legjobb barátnője, Hira lakott. A tavat fák vették körül, és egy földút kötötte össze Deggel. A faluba érkezve az első házikó éppen az volt, amelynek kéményéről fecskénk nemrég reppent fel. Közvetlenül mellette állt egy düledező épület – ez volt Kal kovácsműhelye. A falu központja felé továbbhaladva csinos porták követték egymást – ránézésre sem a túlzott jólét, sem a szegénység nem jellemezte az itt lakók életét. Annyiban tűnt ki Deg a többi, szomszédos település közül, hogy még saját főtere is volt, ahol a falubéliek szabadidejükben sétálni tudtak. Mint minden tisztességes főtérnek, ennek is volt neve – a falu alapítójáról, Aláról nevezték el. A teret egy keskeny patak szelte ketté, amely a tavat kötötte össze a távoli hegyekből eredő forrásokkal. Közvetlenül a patak partján állt egy szobor, amely első ránézésre nehezen felismerhető tárgyat formált meg. A szobor mellett – és végig a patak partján sétálva – kissé már megkopott, helyi mesterek keze munkáját dicsérő padok helyezkedtek el. Az iskolai tanórák végeztével a gyerekek szívesen megpihentek itt, és kavicsokat dobáltak a patak vizébe, miközben kibeszélték magukból az aznap történteket. A teret egy park és néhány épület szegélyezte: itt állt a falubéli gyerekek iskolája és egy olyan nagy könyvtár, amilyen csak a nagyvárosokban szokott lenni.

A legtöbb főtér a falvak vagy városok központjában volt, viszont az Ala tér Deg határában terült el. A magas és terjedelmes könyvtár épülete mögött több ház nem is állt már, olyan volt, mintha valaki egy radírral le akarta volna törölni a természetesnek tűnő folytatást a falu térképéről. Házak, kertek és utcák helyett kopár, szúrós bokrokkal tarkított füves puszta terült itt el, és még a magasan repülő madarunk sem látta a végét. Ha egy idegen vetődött a faluba, és szeretett volna körülnézni a könyvtárban is, csodálkozva állapíthatta meg, hogy annak a pusztaság felöli oldalán egyáltalán nincsenek ablakok – inkább egy jól megépített várfalra emlékeztetett ez a része. Emiatt sajnos elég sötét is volt belülről az épület, pedig messze földön nem volt olyan bő gyűjteménye a tudásnak, mint itt!

Deg egy fiatal falu volt, a megalapítása után rengeteg környéken kóborló, bizonytalanságban tengődő vándornak tetszett meg a frissen kibontakozó település, és hamarosan ugrásszerűen megnőtt a lakosok száma is. A falu lakói szorgalmasan dolgoztak, ezért a családok többsége viszonylag jómódban élt. Nem kellett sokáig várni rá, és Deg utcáin nyüzsögtek a gyerekek. Hamarosan a falu eljutott arra a pontra, amikor már nem volt elég egyetlen osztálytermet fenntartani. Szükség volt egy iskolára, ahol egyszerre több diák is tudott tanulni. Miután a gyerekek kijárták az iskolát, többségük a faluban maradt, és idővel elsajátították a szüleik mesterségét is. A legjobb tanulók viszont elhagyták a falut, hogy nagyobb városokba menjenek és ott folytassák tanulmányaikat, de idővel ők is visszatértek Degbe, és belőlük lettek az iskola következő tanárai és könyvtárosai.

Deg saras földútjai felett továbbrepülve a fecske látott még egy furcsaságot: egy gyerekzsivajtól hangos tisztást, a rajta elterülő különös, labirintusszerű épülettel és egy hatalmas nézőtérrel – ez volt a nekpálya, ahol a falu véget ért. A helybéli gyerekek itt mérték össze tudásukat tájékozódásban, csapatmunkában és gyorsaságban. Ráadásul ezek a versenyek – nekik és a szurkolóknak egyaránt – rendkívül szórakoztatóak voltak. A nézőtér körbeölelte a verseny színterét, ahol a részt vevő csapatok egymással küzdöttek. A nekversenyek helyszínéül szolgáló pálya lényegében egy keszekusza labirintus volt, amely mozgatható falakból állt, így minden egyes mérkőzésre át tudták azokat rendezni. A versenyt lebonyolító bíró feladata volt, hogy az új pályát megtervezze, és egészen a meccs kezdetéig titokban is tartsa, hogy a falakat csak a legutolsó pillanatban állíthassák össze – ennek köszönhetően a játékosok mindig új és ismeretlen terepen küzdöttek meg egymással.

A falak olyan magasak voltak, hogy a versenyzők nem láthattak át felettük. Emiatt viszont a nézőteret úgy kellett kialakítani, hogy a szurkolók figyelemmel tudják kísérni az eseményeket. A játék maga nem volt bonyolult, leginkább egy labirintusban játszódó macska-egér hajszára hasonlított. Mindig két csapat állt egymással szemben, a könnyebb megkülönböztetés végett az egyik kék, a másik pedig piros mezt viselt. A kék csapat tagjainak anélkül kellett kitalálnia a labirintusból, hogy közben a piros csapat játékosai elkapták volna őket. Az a játékos, akit a piros csapat bármely tagja megérintett, kiesett, és elhagyta az arénát. A kék csapat akkor győzött, ha legalább az egyik játékosa el tudta hagyni a játékteret anélkül, hogy elfogták volna. Ha minden kék játékost elkaptak, akkor a piros csapat nyert.

A nekmérkőzések mindig a látványos küzdelemről és a taktikai húzásokról szóltak. Miután minden játékos felkészült, a csapatkapitányok feltették a kezüket – innen tudta a mérkőzést irányító bíró, hogy a játszma elkezdődhet. A bíró különleges helyen ült, mivel nagyon fontos volt, hogy a pályán lévő játékosok minden mozdulatát követni tudja. Emiatt a játékvezetői szék pontosan az aréna kellős közepén helyezkedett el, köteleken kifeszítve, magasan a labirintus felett, ahonnan a bíró pontosan követni tudta a mérkőzés pillanatnyi állását. Mivel a mérkőzésvezető ilyen magasan ült, a pályán és a nézőtéren szinte lehetetlen volt meghallani az utasításait. Ezért a labirintus négy átellenes pontján egy-egy „doboló” állt. A dobolók az egész mérkőzés alatt folyamatosan a bíró jelzéseit figyelték; ha például elkezdődött a játék, egy ütemes dallamot játszottak le. Amennyiben valaki szabálytalankodott, három erős ütés követte egymást, amikor pedig a meccs véget ért, gyors dobpergéssel hozták azt mindenki tudomására. Így nemcsak a nézők, hanem a labirintusban egymást kergető játékosok is mindig követni tudták az eseményeket.

Miután a bíró jelezte a dobolóknak a játék kezdetét, a kék csapat egy föld alatti folyosón át beszaladt az arénába, és egy csapóajtón felmászva a labirintus közepébe ért. Azért kellett a felszín alatt megközelíteni a játékteret, mert nagyon fontos volt, hogy egyik csapat se tudjon meg a labirintus kialakításáról többet a másiknál. A pályának több bejárata is volt, a piros csapat tagjai ezek mellett gyülekezve álltak, és várták, hogy elkezdődjön a játék. Miután a bíró látta, hogy minden játékos a helyén van, ismét jelzést adott a dobolóknak. Ezt hallva a kék csapat nekiiramodott, hogy minél előbb elhagyhassa a játékteret, a piros csapat pedig beszaladt a folyosók keszekusza sokaságába.

Az évek során sokféle taktikát találtak már ki, az egyik legismertebb a „párban futás”, amikor a labirintusból menekülő kék játékosok párokba rendeződnek, és amennyiben összetalálkoznak egy ellenféllel, kettéválnak, így csak az egyiküket tudják elkapni. A piros csapat részéről a „fojtó manőver” a legkedveltebb, ilyenkor a játékosok egyenletesen helyezkednek el a labirintus peremén, és fokozatosan haladnak beljebb, egyre kisebb területet hagyva a kék játékosoknak.

A nekbajnokság a legnépszerűbb esemény Deg hétköznapjaiban, a versenyzők egész évben ezekre a mérkőzésekre igyekeznek felkészülni. Ezen a vasárnap délutánon is éppen két csapat tartott felkészülési mérkőzést, mivel a küszöbön állt a bajnokság nyitónapja.

Miután a bíró jelezte a dobolóknak, hogy a csapatok elindulhatnak, a piros játékosok bevetették magukat a labirintus folyosói közé, a kék játékosok pedig – a „párban futás” taktikáját alkalmazva – egymás kezét fogva szétszéledtek, így próbálva meg minél előbb kijutni a szövevényes járatok közül.

– Türé, figyeld a napot! Ez az egyetlen fix pont az égen, ebből lehet megállapítani, hogy jó irányba haladunk-e! – oktatta Hira fiatalabb barátnőjét, miközben a kék csapathoz tartozó játékosok egymás kezét fogva szaladtak a magas falak között. Türé felpillantott a fényes égitestre, de az elvakította, és nem látott semmit.

Ekkor a két lány egy kereszteződéshez ért, de Hira nem gondolkodott sokáig, határozott mozdulattal a bal oldali folyosó felé indult el. A járatban futva ki sem tudtak melegedni, máris megérkeztek egy újabb kereszteződéshez, ahol három irányt is lehetett választani.

– Most merre? – kérdezte tanácstalanul Türé.

– Itt van az egyik, erre gyertek! – hallották az egyik ellenfél kiáltását nem is olyan messze maguktól, mire mindketten összerezzentek, és még szorosabban fogva egymás kezét egyenesen haladtak tovább a kereszteződésben.

– Az egyik csapattársunkat látták meg, nem minket. Nem tudunk rajta segíteni, tovább kell mennünk! – mutatott előre Hira, majd felpillantott az égre.

– Még mindig jó irányba haladunk! – gondolta, ám ekkor Türé erősen megszorította a kezét és visszarántotta őt. Amikor Hira szemrehányóan pillantott rá, látta, hogy Türé a falhoz lapul és úgy próbál hallgatózni. Hira is így tett, és most már megértette barátnője furcsa viselkedését: lépéseket hallottak a fal túloldaláról!

– Valaki van ott! Ráadásul ugyanabba az irányba halad, amerre mi is futottunk. Ha nem álltunk volna meg, a következő kereszteződésnél egyenesen a karjaiba szaladunk! – gondolta Hira, majd egy pillanatot sem vesztegetve tovább megfogta Türé kezét, és rohanni kezdtek az ellenkező irányba.

– Erre, itt van valaki! – kiáltott a közelükben settenkedő piros játékos. A két barátnő egymás kezét ráncigálva olyan gyorsan szaladt, ahogy csak bírt.

– Nem a jó irányba futunk! El kell kanyarodnunk! – lihegte Hira, aki szinte már húzta maga után a kisebb Türét.

– Hira, lassíts, nem bírom tovább! – kérlelte Türé a nagyobb lányt, aki megállt, és elengedte a kezét.

– Maradj itt, elmegyek a következő kereszteződésig, és kinézek, hogy tiszta-e a terep! – majd Hira sietős léptekkel tovább is indult. Türé lihegve leguggolt, hogy kicsit kifújja magát.

Hira óvatosan dugta ki a fejét, hogy szétnézzen, de nem látott és nem is hallott senkit.

– Tiszta a terep, és már nem is vagyunk messze a labirintus szélétől! – gondolta, ám ekkor sikítást hallott abból az irányból, amerről az imént jött.

– Türé! – kiáltotta, majd sietős léptekkel szaladt vissza a barátnőjéhez. Amikor újból megpillantotta, már látta, hogy elkésett: két piros felsőt viselő játékos közrefogta Türét. Már nem tehetett érte semmit, ezért megfordult, és megpróbált minél távolabb jutni az ellenfeleitől.

– Megállj! – hallotta a háta mögül, de nem pillantott vissza. Ahogy csak bírt, rohant, át a kereszteződésen. Ismét felpillantott az égre:

– Jó az irány! Mindjárt kint leszek! – ekkor újabb üldöző hangját hallotta maga mögül. Egy kanyar után talált egy bemélyedést az egyik falban: bizonyára pontatlanul illesztették össze itt a labirintusépítők a falat, de ez most épp jól jött neki! Amennyire csak tudta, összehúzta magát a mélyedésben, hogy ne vehessék észre, és még a lélegzetét is visszafojtotta, hogy meg ne hallják a lihegését.

Nem is kellett sokáig várnia, az üldözők léptei egyre hangosabbak lettek, és már szinte magán érezte a kezüket, ahogy elfogják, ám úgy tűnt, hogy a csel bevált, mert a két piros játékos elsétált mellette.

Hira felsóhajtott, majd kilépve a rejtekéből ismét továbbszaladt, és hamarosan megpillantotta a kijáratot! Nagyon megkönnyebbült, mert már alig bírták a lábai a futást, lüktetett a mellkasa és a füle. Már csak pár lépés volt hátra, és Hira a győzelmet megünnepelve a magasba emelte a kezét, amikor hirtelen az egyik kiszögellés mögül rávetette magát valaki, és lerántotta a földre!

– Ne! – kiáltott fel meglepetten a lány, majd ellenfele tekintetét keresve próbálta felismerni, hogy ki kapta el őt az utolsó pillanatban. Ekkor döbbent csak meg igazán: a fiú teljesen ismeretlen volt számára. Az idegen nem szólt semmit, csak felpattant, és már szaladt is vissza a labirintusba.

Hira nem állt fel azonnal a földről, a fáradtságból és csalódottságból fakadó dühe elvette minden erejét, ezért pár percig csak kiterülve feküdt, és az eget bámulva hallgatta a dobok hangját.

– Pedig már majdnem sikerült! – próbálta magát vigasztalni, de bármennyire is szerette volna megváltoztatni a múltat: a döntéseit, a figyelmetlenségét, ettől még nem múlt el a csalódottsága. Miután kissé kifújta magát, felállt, és elballagott a kiesett játékosok padjához, ahol csak egyvalaki ült: Türé.

– Már majdnem sikerült – sóhajtott Hira.

– Nem kellett volna magamra hagynod! – mondta Türé szemrehányóan, mire Hira meglepetten pillantott a barátnőjére.

– Nem akartalak magadra hagyni! Csak előre mentem, hogy ellenőrizzem van-e ellenfél a környéken! Vissza is mentem érted! – védekezett Hira, de látszott Türén, hogy nem is érdekli a magyarázat.

Mindketten megsértődve és fáradtan ültek egymás mellett, vigyázva, nehogy véletlenül is egymáshoz érjenek. A nap egyre laposabban világította meg sárgás sugaraival az aréna falait. Hira és Türé kimerülten hallgatták a labirintusban tovább zajló mérkőzést: a játékosok kiáltásait, a nézőtér morajlását és a dobolók tam-tamjait, amint szabálytalanságra figyelmezteti a még pályán lévőket a bíró. Hamarosan megjelent a következő kék játékos, és leült melléjük, majd nemsokára a többi is követte őt. Legvégül Vet – a csapatkapitány – hagyta el a játékteret, és láthatóan dühösen ballagott a kiesettek padja felé. Megszólalt a mérkőzés végét jelző dobszó, mire a nézők hatalmas ovációban törtek ki. Vet ezekre a hangokra összerezzent – nagyon rossz szezonjuk volt az idén, és ez a mai vereség sem jósolt semmi jót a bajnokság kimenetelére nézve. A meccs előtt még azt gondolta, hogy most nyerni fognak, és megfordul végre a szerencséjük. De mostanra már túl sokszor vesztett a csapata, és fáradt volt már ahhoz, hogy bizakodva tekintsen a jövőbe. Felemelve a fejét tekintete megakadt Hirán és Türén.

– Már megint ti ketten estetek ki elsőnek, igaz? – remegett a hangja az indulattól, a szemei szinte szikrát hánytak, amikor vádlón a két lányra nézett. – Legutóbb is ti ültetek le elsőként a padra! Soha nem fog nyerni a csapatunk, amíg ti ketten benne vagytok!

A lányok meglepetten pillantottak fel Vetre, vállveregetésre ugyan nem számítottak, de a fiú indulatos szavai sértők voltak a számukra.

– Hagyd abba a vádaskodást! Te és a többiek is ugyanúgy kiestetek, mint mi ketten! Mit számít, hogy kit kaptak el legelőször? – vágott vissza felháborodva a vádaktól Hira, mire Vet először visszahőkölt, majd szinte őrjöngve ordított a lányra.

– Még hogy nem számít az, hogy ki esik ki elsőnek?! Igenis számít! Ez mutatja meg ugyanis, hogy ti ketten vagytok a leggyengébb játékosok a csapatomban! – azzal Vet sarkon fordult, és elindult az aréna kijárata felé. Hira meg sem tudott szólalni az igazságtalan szavak hallatán, csak nézett az egyre távolodó fiú után, és várta, hogy múljon már el végre ez az érzés, amely megbéklyózza. Halk pityergés zökkentette ki ebből az állapotából: Türé a kezébe temette arcát, és csöndesen sírdogált. Örökké vidám barátnőjét még sohasem látta ennyire elkeseredettnek, és ez borzasztóan bántotta Hirát. Közelebb húzódott, hogy átölelje őt, de Türé nem engedte, ellökte magától, és könnyes tekintetét Hirára emelte.

– Igaza van Vetnek, mi vagyunk az egész csapatban a leggyengébb játékosok. Te is és én is vesztesek vagyunk! Vesztesek és furák, nem csoda, ha nem fogad be minket senki semmilyen csapatba! – azzal egy hirtelen mozdulattal felállt a padról, és követve Vetet ő is elindult a kijárat felé. Egymás után követték őt a játékosok, míg végül Hira már csak egyedül ült a padon, leforrázva a történtektől és a szavaktól. Türének abban igaza volt, hogy senki sem látta kettejüket szívesen a többi nekcsapatban, egyedül Vet fogadta be a két lányt, talán csak szánalomból. Hira sejtette, hogy előbb vagy utóbb ennek is vége lesz, és ismét csapat és barátok nélkül maradnak, de arra igazán nem számított, hogy a legjobb – és egyetlen – barátnője is megharagszik rá. Soha életében nem érezte magát ennyire magányosnak, mint most.

A bal csuklóján hordott egy díszes, ezüstösen csillogó karkötőt, amit Alától, a nagymamájától kapott. Most megfogta, és csukott szemmel abból próbált erőt meríteni, felidézve az oly régen hallott szavakat:

– Ne feledd, kisunokám, ha az életben bármikor eltévedsz, én ott leszek veled, és megmutatom neked a helyes irányt!

De Ala már nincs ott vele. Bárcsak itt lenne, bárcsak tényleg meg tudná mondani neki, hogy most mitévő legyen!

Végül Hira is felállt, és elhaladva az ünneplő piros csapat mellett elindult hazafelé. Útközben végiggondolta a meccs eseményeit, és próbált rájönni, mikor is hibázhatott. Már annyira a kezében érezte a győzelmet, amikor az az idegen fiú elkapta. Ki lehetett ő? Soha nem látta még azelőtt, márpedig egy ilyen kis faluban, mint Deg, elég ritkán jelennek meg új gyerekek. Bántották Vet szavai is, főleg, mivel Hira nagymamája volt az, aki réges-rég kitalálta ezt a játékot, és most pont őt és a legjobb barátnőjét tekintik a valaha élt legrosszabb nekjátékosnak.

Amikor a főtérre ért, megállt a középen álló furcsa szobornál, és egy ideig azt tanulmányozta. A gránitból faragott oszlop tetején egy oldalára fektetett, félbevágott malomkőre emlékeztető egyszerű alkotás volt. A félkör ívének három távoli pontján három betű állt: „J”, „V” és „H”. A kő egyenes oldalán viszont nem volt írás – az embernek az volt az érzése, ha ránézett, hogy hiányzik onnan valami. Hira a könyvtár felé fordította a tekintetét – a szobor feltűnően üres és semmitmondó oldala valamiért pont ennek az épületnek az irányába nézett. Hira számára ez volt a legkedvesebb hely a faluban, Türével együtt nagyon sok időt töltöttek itt régi idők izgalmas történeteit olvasgatva. De most a könyvtár is zárva volt, így hát kénytelen volt továbbmenni, hazafelé. Elhagyva a teret arrafelé vette az irányt, amerre a barátnője lakott. Az utca néptelen volt, mindenki az udvaron vagy a konyhájában szorgoskodott, készülődve az estére és a másnap kezdődő munkás hétköznapokra. Hamarosan megpillantotta a kovácsműhelyt és mellette a takaros kis házat, ahol bizonyára Türé a nekpályán történteket mesélte épp a szüleinek. Egy rövid időre megállt az apró épülettel szemben, úgy figyelte az ablakokon át kiáradó fényt. Hira ismét ugyanolyan rosszul kezdte érezni magát, mint a mérkőzés után. Továbbindulva felidézte Türé szavait: „Te is és én is vesztesek vagyunk! Vesztesek és furák!”. Ez a mondat csengett vég nélkül a fülében, még akkor is, amikor elérkezett a horgásztóhoz. Megállva a partján belenézett a vízbe, és megpillantotta saját tükörképét: szeplős, sápadt arcát, pisze orrát, keskeny száját, kék szemét és ezüstszürke haját. Egymás után törtek rá az emlékek: a rokonok susmorgása, a falubéliek meghökkent pillantásai és az iskolatársak maró, csúfolódó szavai az ősz hajáról. Ő ezt örökölte a szüleitől, így született, nem tehetett róla, hogy a kinézete egy öregasszony és egy gyermek furcsa keveréke, mégis szinte mindenki gúnyt űzött belőle emiatt.

De nem csak ő volt az egyedüli csodabogár Degben, Türét is előszeretettel nevették ki az iskolatársak szokatlanul apró és vékony termete miatt – a hasonló korú lányok mind legalább egy fejjel magasabbak voltak nála. Hira szerint Türé egy nagyon okos és vidám teremtés volt, őt soha nem érdekelte a magassága vagy az ereje, pedig, lévén köztük két év korkülönbség is volt, az átlagos termetű Hira jócskán barátnője fölé tornyosult.

– Kit érdekel, hogy ki milyen magas? Amikor lebetegedtem és nem tudtam iskolába menni, Türé volt az, aki elmondta, mit tanultak aznap az órákon, és miből kell másnapra felkészülnöm. Amikor pedig elveszítettem Alát, Türé volt az, aki próbált megvigasztalni. Egyedül ő nem űzött belőlem gúnyt soha, és nem méregetett furcsa tekintettel a szürke hajam miatt, és ő volt az, aki elfogadott olyannak, amilyen vagyok. És most már Türé is haragszik rám. Az egyetlen, aki megértett.

Hira továbbsétált a tó partján, egyenesen egy kis kunyhóhoz. Kinyitotta az ajtaját, és belépett az egyetlen szobából álló, leginkább horgászviskóra emlékeztető hajlékba. Már évek óta egyedül élt itt, pontosabban azóta, hogy elment Ala. Kis korától fogva a nagymamája nevelte őt, a szülei nagyon fiatalon hunytak el, és Hirának csak halovány emlékei maradtak róluk. De Ala ugyanolyan lelkesedéssel és szeretettel nevelte őt, mintha a saját lánya lett volna! Hira mindennap azt várta, hogy mikor sötétedik végre be, mert akkor Ala ismét elmond neki egy izgalmas mesét. Ezeket a történeteket a nagymamája által belecsempészett apró részletek keltették igazán életre – Hira néha már azt hitte, hogy amiket hall, azok valódi kalandok, és nem csak Ala fantáziájában születtek meg.

Újabb emlék ötlött fel ekkor Hirában: amikor megkérte a nagyit, hadd nézze meg közelebbről a csillogó, ezüstszínű karkötőjét, amelyet mindig a csuklóján hordott. Ala levette, és odaadta neki, Hirának pedig csak most tűnt fel, hogy finom karcolatok vannak belevésve, amelyek mindenféle tájakat és embereket ábrázolnak. Miután megcsodálta az ékszert, a kislány vissza akarta adni a nagymamájának, de ő visszautasította: