Kilenc – átdolgozott újrakiadás

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Gondolatmappa, 2017

Elveszve (Aranykör 1.), 2018

Keresés (Aranykör 2.), 2019

99 gondolat a szeretetről, 2019

Egy nap a parton, 2020

99 gondolat a szerelemről, 2020

Április út, 2021

365 gondolat a boldog(abb) élethez, 2021

Apró bolt a sétányon (Újrakezdők 1.), 2022

Árnyas kávézó a szomszédban (Újrakezdők 2.), 2023

Fehér vitorlás a kikötőben (Újrakezdők 3.), 2023

Porcukor pékség a korzón (Újrakezdők 4.), 2024

© Hidasi Judit, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Boszani Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-84-7

Szerelmemnek, aki hazatért Afrikából.

Kedves Olvasó!

A Kilenc című regény átdolgozott és bővített kiadását tartod most a kezedben. Ez a történet valójában tizenhárom évvel korábban íródott. Nagyon más volt akkoriban. A történet és az írója is. Boldog vagyok, hogy veled indulhatok el ezen az úton, amit a regény hőseivel együtt járunk majd be.

Ez a történet egy véletlen utazásról szól. Illetve több utazásról, de erről inkább győződj meg magad, ahogy a lapokat forgatod.

Sohasem gondoltam volna, hogy ennyire nehéz lesz átdolgozni saját magamat, ez a szöveg alaposan próbára tett. Nemcsak azért, mert azóta sok mindenről mást gondolok, hanem azért is, mert nem értettem egyet a végével. Szerencsém van, mert most, életemben először, volt lehetőségem egy már megjelent, kész regénybe belejavítanom, és másfelé vinnem a hőseim sorsát.

Például Kovács Veráét, akivel az Április útban már találkoztál. Az ő története nem érhet úgy véget, ahogy az eredeti szövegben szerepelt. De más dolgok ugyancsak változtak. Helyszínek, dialógusok kerültek ebbe a kiadásba, mert úgy éreztem, néhány helyen változtatnom kell.

Remélem, hogy egy neked tetsző történet gördült ki az ujjaim alól, és remélem, hogy ezeket a szereplőket is megszereted majd.

Szeretettel:

Judit

1.

Egy telefonhívás után az életem teljesen megváltozott. Elmesélem a történetemet.

2.

Akkor éppen a hentespult előtt álltunk, hogy kiválasszuk a vacsorának valót. Mint mindig, én a szárnyas mellett kardoskodtam, Ákos pedig arról győzködött, hogy aminek két lába van, az nem étel. Nem volt ellenérvem erre a teljesen értelmetlen kijelentésre, de azért megpróbáltam vele vitába szállni.

– A csirke egészségesebb – morogtam.

– A marhánál?

– Igen.

Egy félmosollyal elintézte az övéhez hasonlóan szilárd alapokon nyugvó érvemet, majd egy laza mozdulattal a kosárba dobta a filézett csirkemellet.

– Legyen igazad. Így viszont ma te főzöl – húzott magához, és belecsókolt a nyakamba.

– Rendben – feleltem, és azonnal rájöttem, ezzel most eléggé rosszul jártam, mivel kettőnk közül ő a jobb szakács. Ráadásul henyélhettem volna a tévé előtt, helyette viszont belesírhatok a hagymába. Nem mintha nem szerettem volna főzni, pusztán arról volt szó, hogy nagyon jólesett, amikor gondoskodott rólam. A takarítás többnyire rám maradt, de a konyhát szívesebben engedtem át neki.

Odavoltam érte, minden sejtemmel. Annyira, hogy még az sem zavart, hogy egy élelmiszerbolt közepén ölelkezünk.

Az idillt a telefonja csörgése szakította félbe. A kijelzőn egy régi barát nevét láttam megjelenni. Hónapok óta rettegtem a hívásától, mert tudtam, ha telefonál, akkor az életem, az életünk megváltozik. Legalábbis egy jó időre. Ebbe pedig még belegondolni is féltem, hát még elmélkedni róla. De úgy tűnt, a végzet egy hentespult előtt ért utol.

Ő és a barátja egykor együtt dolgoztak, és olyan távoli vidéket jártak be, ami nekem csak álom, de nekik a valóság volt, és azóta újfent álommá magasztosult. Persze valahol az agyam és a tudatom legmélyén biztos voltam benne, hogy borzasztóan szeretne még visszatérni Afrikába. Hiszen a kaland ott kézzel fogható. Formája, illata és színe van. Vártam, hogy teljesüljenek az álmai, de rettegtem is tőle.

– Gábor hív – mondta, és remegő kézzel húzta oldalra a zöld gombot. Pont olyan izgatottan, ahogy a gyerekek bontják ki a karácsonyi ajándékot a fa alatt.

Én már akkor tudtam. Tudtam, hogy mi következik. Természetesen az akkori tudás közelében sem járt annak a nehéz tapasztalatnak, ami rám várt, de mégis, valami összeszorította torkomat. Képtelen voltam a szemébe nézni, menekülésszerűen rontottam rá inkább a krémsajtokra, magára hagyva őt a telefonjával és a jövő ígéretével.

A fél fülem azért odatapadt, pont annyira, hogy halljam, amit mondott. „Rendben, hétfőn megbeszéljük, előtte még telefonálok néhányat.”

Tehát eljött az idő.

Nem bírtam megfordulni, de éreztem, ahogy megállt a hátam mögött, sürgetőn, hogy nézzek a szemébe. Érintése elárulta, hogy egész testében remeg.

Nem, nem tudok most ránézni, bárhogy is szeretnék, gondoltam, talán, ha nem fordulok meg, nem mondja ki, talán még vissza lehet csinálni, talán még lehet a ma este legnagyobb problémája, hogy csirke vagy marha…

– Gábor volt az – mondta.

– Tudom. – Még mindig háttal álltam.

– Hívott, hogy menjek vele Afrikába dolgozni.

– Tudom.

– Elmegyek.

– Tudom.

Ennyi volt.

Páros lábbal rúgta fel a következő időszakra szóló terveinket, mégsem dühöt éreztem. Kétségbeesést. Azt tudtam, hogy három hét múlva indul, de hogy mikor jön vissza, arról fogalmam sem volt. Kevés kegyetlenebb dolgot tudok elképzelni ennél a bizonytalanságnál.

Most mi lesz? Hogy fogok nélküle élni?

Elfutották a szememet a könnyek, mégis muszáj voltam hazudni. Mert tudtam, nem tarthatom vissza, és támogatást vár. Nem lehettem önző, pedig nagyon szerettem volna az lenni. De ez másfajta szerelem volt. Így működött. Még saját magamnak is képes voltam parancsolni, háttérbe tolni az igényeimet, ha róla volt szó.

Akár még büszke is lehettem volna magamra, ha az önsajnálat nem kezdett volna egyre jobban befurakodni a gondolataimba.

– Örülök neked – fordultam meg végül, és a nyakába borultam. Elképesztően nehéz volt megállni, hogy ne kezdjek el ott a helyszínen zokogni. – Nekem most ki kell mennem ebből a boltból – csuklott el a hangom.

Sarkon fordultam, és eliramodtam a pénztár irányába, amikor egy pillanatra megtorpantam. Talán mégsem kéne itt hagynom. Félreértené.

Amikor visszanéztem, láttam, hogy ugyanott áll, maga elé meredve, nem hiszi el, nem tudja elhinni, hogy az álma éppen most válik valóra.

Az ő álma, nem a miénk, nem a kettőnké. Beleszőhettem ebbe a helyzetbe az önzőségemet és a szomorúságomat? Aligha. De nem voltam szent. Viszont megpróbáltam jó ember lenni.

Visszaléptem hozzá, és megfogtam a kezét.

– Buktad, haver – mosolyogtam. – Mégis te főzöl ma este. Hozd a marhát!

Ahogy rám nézett, éreztem, hogy újra könnybe lábad a szemem.

3.

A következő három hétben az alábbi dolgokat tettem. Először is dolgoztam. Mint egy állat. Angolnyelv-tanári diplomát szereztem, de egy ideje már nem tanítottam, egy véletlennek köszönhetően művészekkel dolgoztam sajtó és kommunikáció területen.

Négy évvel korábban történt, hogy egy szép téli estén levelet kaptam egy gyerekkori barátomtól, azt kérte, fordítsak le neki valamit angolról magyarra. A barátnőm egy menő lemezkiadónál dolgozott, sokat nyüzsgött, utazott, zenészekkel találkozott. Irigyeltem tőle, hogy ingyenjegye van a legtöbb bulira, és a falán számolatlanul lógnak a dedikált stage passok. Hatalmas zenerajongóként ez álommunkának tűnt. Izgalmasnak és pörgősnek.

Szívesen segítettem neki, főleg hogy nem volt határidő, és a végére odaszúrta: „majd, ha ráérsz”. Jó fej vagy, gondoltam. Mikor érek rá egyáltalán?

Négy évvel azelőtt az életem nagyon zsúfolt és nagyon fárasztó volt. Naponta átlagosan kilenc órát tanítottam, estére annyi agyam sem maradt, mint a zoknimnak, és körülbelül úgy is éreztem magam.

Nem a tanítás volt fárasztó, sokkal inkább az az intenzív figyelem, amit a tanítványaim igényeltek. Szünet nélkül adták egymás kezébe a kilincset, és mint minden tanár, egy kicsit a barátjuk is voltam, gyakran megosztották velem a problémáikat.

De bármennyire is megterhelő volt lelkileg, szerettem, és nem hagyhattam ott, mert lakáshitelt vettem fel masszív törlesztőrészlettel, és azoknak a szingliknek a táborát gyarapítottam, akik minden pénzüket szórakozásra költötték „valami pozitív élmény nekem is jár” alapon.

Se befektetésem, se pasim nem volt, se józan eszem, hogy félretegyek egy kis pénzt. Ellenben vagyonokat hagytam cipőboltokban és turkálókban. Illetve különböző szórakozóhelyek és romkocsmák pultjainál más szingli barátaimmal együtt, akik szintén azt hitték, a hétvégi bulik megoldják a gondjainkat. Gyakran nyomorultabbul ébredtem egy vasárnap délután, mint ahogy nekivágtam az éjszakának szombat este.

A szüleim meg azt hitték, rendes embert neveltek belőlem. Az anyagi nehézségeim, az enyhe alkoholproblémám és a levegőben lógó mentális mizériáim mellett állandó túlhajszoltsággal és céltalansággal is küzdöttem.

Furcsa, hogy néhány év alatt mennyi minden változott, de azt a napot nem felejtettem el, mert megváltoztatta az életemet. Bár még sok víz lefolyt a Dunán, mire megértettem, hogy a negyvenedik pár cipőnél sokkal boldogabbá tesz, ha rend van a lakásban és az életemben is.

Andi barátnőm négy évvel korábbi pániktól fűtött hívása annyit mindenképpen elindított, hogy belecsöppentem egy teljesen másik világba.

Másnap reggel, miután elküldte a „majd, ha ráérsz” levelet, felhívott, belekezdett a mondókájába, és szinte alig tudtam követni.

– Segíts, Pirke, könyörgök! – süvöltötte.

Azt említettem már, hogy a szüleim viccesnek találták, hogy a Fehér Piros nevet aggassák rám? Igen. Így hívnak…

– Mi az? Baj van? – tettem le a bögrémet a laptop mellé, amin éppen zenét hallgattam.

– A szöveg, amit tegnap átküldtem…

– Mi van vele?

– Elaludtam, úton vagyok, a főnök már a megbeszélésen ül, és kéne neki az anyag – hadarta egy szuszra –, és én nem küldtem át, és nem is tudtam, hogy az mára kell, és atyaúristen, még legalább egy óra, amíg beérek, és…

Szinte magam előtt láttam a feldúlt arcát.

– Óriási mázlid van – nyugtattam meg.

– Mert? – vett egy hatalmas levegőt.

– Mert a gép előtt ülök, és körülbelül húsz perc alatt meg tudom csinálni.

– Imádlak! Köszönöm szépen! – sóhajtotta megkönnyebbülten. Bontottam a vonalat, hogy minél előbb nekilássak a fordításnak.

A veszélyt elhárítottuk, Andit nem rúgták ki, engem pedig meghívtak egy prezentációra, ahol az angolok angolul szerették volna hallani az éves tervet, amit már együtt készítettem el a kiadó stábjával.

Azt ne kérdezd, hogy egy ekkora multiban miért nem volt egyetlen elérhető ember sem, aki meg tudta volna oldani a feladatot. Talán Andit akarták kellemetlen helyzetbe hozni a prezentáció sürgetésével, talán amúgy is kerestek egy új embert a csapatba.

Tehát efféle szerencsés véletlenek folytán csöppentem bele ebbe az új világba, ami nagyon tetszett.

Mivel akkor már hónapok óta sírdogáltam a párnámba, és az összes barátomnak, köztük Andinak is, hogy új kihívásra vágyom, élek a gyanúperrel, hogy ő egyengette az utamat a főnökei felé.

Szép összeg ütötte a markomat a beugrós munkáért, de igazából nem ez volt a legvonzóbb az új munkában. Hanem az, hogy művészekkel dolgozhattam. Mindig is érdekelt a színpad, a zene, a kiadói szakma, és mivel elég jól kommunikálok, szinte egyenes út vezetett a PR-hoz és a sajtókommunikációhoz. Mert a kommunikáció jó dolog. Legalábbis, ha a szakmai részét nézzük.

Furcsamód a kapcsolataimban minden egyes alkalommal csődöt mondott az a tulajdonságom, amire egyébként a munkámban rendkívül büszke voltam. A férfiakkal nehezen értettem meg magam, és a legtöbbjükkel nem is jöttem ki igazán. Ezért aztán egy idő után nem is próbálkoztam.

Mivel eléggé untam az akkori életemet, és semmilyen kihívást nem találtam benne, beiratkoztam egy két féléves médiaképzésre, és belevetettem magam a munkába.

A barátaim nagy része körberöhögött, amikor arról meséltem nekik, hogy esténként mit tanulok egy belvárosi irodaházban. Ők jól ismerték azt a tulajdonságomat, hogy ha nincs kedvem egyezkedni vagy kompromisszumot kötni, akkor inkább csöndben maradok. Vagy továbbállok. Márpedig ha zenekarokkal és médiával akartam foglalkozni, akkor nem lehettem se türelmetlen, se csöndes.

De elvégeztem a sulit, és készen álltam arra, hogy makrancos művészek sajtóügyeit egyengessem.

Szerencsém volt, és addigra jó ajánlólevelet kaptam a lemezkiadótól. Andi amúgy is nekem szólt, amikor valamelyik zenész hajlandóságot mutatott, hogy pluszpénzt öljön bele egy komolyabb sajtókampányba, én pedig szép lassan bedolgoztam magam az iparágba. Jó voltam.

Eleinte nem volt könnyű, mert az első lecke, amit a művészekkel kapcsolatban meg kellett tanulnom, az az volt, hogy az én türelmetlen személyiségem nehezen tolerálta az érzékenységüket, és néha szóváltásig fajult egy-egy szituáció. Ezt nagyon nehezen viseltem, mert nemcsak ők, hanem én is érzékeny voltam a munkámra, és szerettem, ha az én elképzelésem szerint zajlanak a dolgok. Pontosan tudtam, hogy mit és miért csinálok, ők viszont nem értettek a marketinghez. Amikor hatalmas egók feszülnek egymásnak, nehéz összefésülni az elképzeléseket.

Ilyenkor vettem elő a bennem rejlő pedagógust, aki képes volt türelmesen magyarázni. Csakhamar észrevettem, hogy jól bánok velük, és még azt is meg tudom értetni, amit nem akarnak megérteni. Ezenkívül gyakran fordulhattak hozzám személyes gondjaikkal is, ott voltam, ha szükségük volt egy vállra, amin sírhattak. Mivel többnyire én álltam köztük és a gonosz bulvárlapok között, akik a magánéletükben akartak turkálni, bíztak bennem. Sohasem adtam ki a titkaikat, bár néhány főszerkesztő fondorlatos módszereket eszelt ki, hogy kötélnek álljak. De nem tettem. A művészeim fontosabbak voltak, mint ahogy az is, hogy ne veszítsem el a bizalmukat.

Néhányan az ügyfeleim közül, azt hiszem, még meg is szerettek, és erre büszke voltam. Ha újabb botrányba keveredtek, engem hívtak, hogy segítsek tisztázni.

A sok szórakoztató és bosszantó dolog mellett volt azonban egyvalami, ami sok álmatlan éjszakát okozott. Szabadúszónak lenni nagyon idegölő. Az izgalmas élet bizonytalansággal jár, és néha nem tudtam, hogy ha egy kampány véget ér, lesz-e másik.

Miután kimosdattam egy újabb rocksztárt a bulvár mocskából, vagy leszerveztem egy színházi bemutató sajtótájékoztatóját, vagy sajtóturnét szerveztem egy színésznek, gyakran álltam kétségbeesetten. Nem tudtam hétfőn, hogy mi lesz vasárnap.

Ebben az sem segített, hogy dolgoztam néhány nagy kedvenccel, akik nem szerettek fizetni. Elhívnak egy találkozóra, állják a fogyasztásodat, majd közlik, hogy egy vasuk sincs. Így ment ez.

Idővel rájöttem, hogy a sajtóval kapcsolatos ügyintézést és promotálást sokan kidobott pénznek, szükséges rossznak tartják, és igyekeznek megúszni. Nem hiszik, hogy ez is a munkájuk része, nem csak a művészet. Ha pedig egy-egy veszélyes helyzetből rángattam ki őket, néha sírás és hálás köszönet volt a fizetségem, amivel nem sokra mentem a boltban. A sokadik ilyen eset után kénytelen voltam drasztikus módszereket kitalálni, ami a pénzügyi helyzetemnek jót tett, de rizikós is volt.

Minden lekötött megjelenést azonnal töröltem, ha nem kaptam meg a pénzem felét előre. Kezdetben nagyon nehezemre esett ezzel operálnom, később már rutinosan ment. Noha többnyire nem volt gondom a pénzzel, ugyanakkor a munkáim száma egyre kevesebb lett.

Maradtak, akik komolyan vették magukat, és szép csendben elszállingóztak azok, akik nem bírták ezt a szigort. Sajnos az utóbbiak voltak a mókásak, akikkel fellépés után szívesen ittam hajnalig egy bárban vagy egy színházi büfében. A sármos férfiak, a közvetlen csajok, a hangos zenekarok.

Ezzel arányosan egyre kevesebb jutott a bulikból is. Ami nem volt akkora baj, amíg Ákos be nem jelentette, hogy Afrikába megy. Akkor hirtelen nagyon kellett volna valami, ami lefoglal. Se munkával, se bulival nem álltam túl jól. A napjaimból hiányzott a motiváció, én pedig hol a szomorúság, hol a kétségbeesés mezsgyéjén egyensúlyoztam.

Próbáltam dolgozni…, de nem nagyon ment. Annak ellenére, hogy májustól még a palacsintának is háromnapos fesztiválja van, a zenészek csesztek fizetni, a hívásaimra és egyéb megkereséseimre nem válaszoltak. A lelkesedésem jócskán alábbhagyott, a tartalékom szintúgy. Mivel azonban leginkább azon keseregtem, hogy a szerelmem hónapokra elmegy egy távoli országba, a szokásos határozottságom is megcsappant, és nem volt kedvem a pénz után rohangálni. Pedig sejtettem, hogy rossz vége lesz, ha elfogy a megtakarításom, a számlákat és a bankot ugyanis egyáltalán nem érdekli, hogy passzív szingli leszek, egy magányos lélek a nagyvárosban.

A mentális egyensúlyom több ponton is támadásnak volt kitéve, én pedig egyre erőtlenebb voltam. Felkészítettem magam a nagy ismeretlenre, hogy elmegy a szerelmem, mint időközben kiderült, egy fél évről volt szó, és hogy nélküle kell most élnem elég hosszú ideig. Nem láttam, mit hoz a jövő ezen a nyáron.

Aztán mit is csináltam még? Ja, igen. Bőgtem a fürdőszobában. Ezt olyan szinten tudtam már időzíteni, hogy amint a pasim kitette a lábát a lakásból, elvonultam egy adag papírzsepivel, hogy kiadjam magamból a feszültséget. Nem akartam előtte sírni, mert még a végén képes lett volna miattam itthon maradni.

Az elég rosszul jött ki, amikor egyszer váratlanul visszajött, mert itt hagyta a mobilját. Úgy is mondhatnám, halálra rémült szegény, mert hangosan ordítva csapkodtam egy magazinnal a kád szélét, azt mantrázva: „Miért? Miért?!”

Feltépte az ajtót, és ott talált könnyekben fürödve.

– Jól vagy, édeském?

– Igen – hüppögtem, és a lefüleléstől elállt a szavam.

– Mi a baj? – kérdezte kedvesen.

– Semmi – nyekegtem, és felálltam a földről. – Csak nem kaptam meg egy melót – kezdtem bele újra a zokogásba. Hazudnom kellett, nem akartam, hogy aggódjon.

Ákos megölelt és nyugtatgatott.

– Túlságosan a szívedre veszed – mondta. – Tudom, hogy a munka fontos neked, de ennyire ne borulj ki.

Ez normál esetben tökéletesen működött volna. De akkor a „normálist” már felváltotta a „jézusom, mi lesz”. Ennek ellenére úgy tettem, mint aki megnyugodott. Hazudtam, mert nem akartam, hogy lelkiismeret-furdalása legyen. Tényleg nem akartam, mert az igazat megvallva valahol örültem neki, hogy elmegy. Persze ugyanakkor dühös is voltam, utáltam miatta, féltékeny voltam, és irigy, hiszen ki ne szeretne hónapokra Afrikába utazni?

Egy alkalommal, amikor éppen egy oroszlános dokumentumfilmet bámultunk a Spektrumon, elszakadt a cérna, és ütemesen elkezdtem verni a fejét egy párnával.

– Naaaaaa! – ordított fel. – Ezt most miért?

– Csak – feleltem, és folytattam az ütlegelést, amíg le nem fogta a kezemet.

– Mi bajod?

– Szerinted?

Nyilvánvalóan összerakta. Pontosan tudta, hogy mi a bajom.

– Tök dilis vagy – vigyorgott. – Visszajövök. Tudod.

– Akkor is utállak.

És indultam bőgni a fürdőbe.

Még el sem ment, és máris szánalmasan éreztem magam. Mi lesz két hónap múlva?

A felkészülés heteiben rám hárult a legnehezebb feladat: mindenkinek el kellett mondanom, hogy mire készülünk. Ez kezdetben nagy sóhajjal kísérve zajlott, később már inkább untam. A kérdésre, hogy mit tervezek, illetve tervezünk a nyárra, mindig két szóval válaszoltam:

– Elutazik. Afrikába.

– Jaj! – jött a válasz és a sajnálkozó tekintet. – Szegénykém! És mennyi időre?

– Négy-öt hónapra. De lehet, hogy inkább hat.

És a másik oldalon csönd. De akkora, hogy már nekem volt kellemetlen.

Ezt követően kétféle reakció érkezett.

Az egyik az, „Á, anyám, ezt a kis időt kibírod, és itt az ősz”. Ez volt a jobbik verzió. Jön az ősz, jön ő, és minden szép lesz. De nekem ez nem igazán tetszett. Végtelen bánatomat nem tudta feloldani egy legyintés.

De volt még ez a válasz is: „Basszus, hát ez nagyon kemény, és te elengedted?” Amikor ezt először hallottam, nem értettem. Az én fejemben ugyanis ez a lehetőség meg sem fordult.

Hogyhogy elengedtem? Először is, nem kért engedélyt, másodszor, Ákos nem a tulajdonom, harmadszor pedig ő ugyanezt tenné a helyemben. Nem gátolna. Mert egyenrangú partnerek vagyunk. Ugye? Reménykedtem benne, hogy ugyanez a válasz jönne a túloldalról is, ha én mennék el fél évre a világ másik felére.

Az indulás előtti napokban már korántsem voltam ennyire „jó asszony”, és egyre inkább hajlottam a felé a megoldás felé, hogy nagy hiba volt szót sem ejteni a B tervről. Mégpedig arról, hogy mi lenne, ha inkább nem menne el? Mi lenne, ha nem több ezer kilométerre tőlem valósítaná meg önmagát? Mit szólna inkább egy munkához, mondjuk, Bécsben? Vagy Prágában?

De ezt csak magamban gondoltam. Mert mindkettőnknek fontos volt, hogy az utazás előtti időt ki tudjuk használni békében és nyugalomban. Egymásra figyelve.

Azért időnként ütlegeltem a fejét párnával, törölközővel és egyéb háztartási eszközökkel.

4.

A családom egészen jól fogadta a helyzetet. Ez nem volt meglepő, szerették a szakállas hapsimat az első perctől, ahogy megismerték. Különösen apám, aki ebben a helyzetben is tökéletesen reagált.

Nem nyaggatott a távkapcsolatok nehézsége leckével, és nem vette elő azt a macsó szólamot sem, hogy „miféle férfi az, aki magára hagyja a nőt, akit szeret”. Ettől egy kicsit tartottam, de szerencsére alaptalanul. Nem akartak bántani, mert tudták, hogy ez a helyzet egyébként is eléggé nehéz nekem.

– Napról napra csináld a dolgodat – mondta apám határozottan, megakadályozva ezzel, hogy elsírjam magam.

– Rendben, apa.

– És ne bőgj!

– Nem fogok.

– És ne mászkálj az éjszakába a barátnőiddel! Mert ha ez a fiú hazajön, és te mindenféle férfiakkal mászkálsz, amíg ő nincs itt, nem fog komolyan venni.

– Apa, ne már!

Mélységesen vérig voltam sértve. Aztán megértettem. Ő még mindig azt hiszi, hogy három évvel azelőtt vagyunk. Hát igen, elég széles körben végeztem az Igazi keresését. Időnként, ahogy telt-múlt az éjszaka, különösebb szűrő nélkül.

– Apukám, én már nem járok éjszakázni. Öreg is vagyok hozzá, meg fáradt is. Azonkívül tudom, hol a helyem – nyugtattam meg, mire mély hallgatás volt a válasz. Azt hiszem, nem igazán győztem meg.

Aznap, amikor Ákos hazaért, és elmeséltem neki apám jó tanácsát, buzgón bólogatott:

– Apádnak igaza van…

– De egy húron pendültök! – nevettem. Aztán gyorsan lehervadt a mosoly az arcomról. Láttam rajta, hogy komolyan gondolja. – Most ugye csak hülyéskedsz…

– Nem.

– Mégis, kivel mennék és hová?

– Nem azt mondtam, hogy ne menj sehová.

Szép lassan azért nekem is leesett. Lehet, hogy én irigy voltam az afrikai utazás miatt, de az eszembe sem jutott, hogy ő amiatt aggódik, hogy én itthon maradok egyedül. Egész nyáron. Szavak nélkül bíztunk egymásban. Eddig. Most viszont talán szükség volt szavakra, kimondani azt, ami zavart bennünket.

– Azt hiszed, hogy pasizni fogok? – kérdeztem komolyan.

– Hát, nem hiszem, csak… – Zavarba jött.

– De azért tartasz tőle.

Nem válaszolt. Benyúlt a hűtőbe, és megnézte, hogy lehűlt-e már a bor, amit a vacsora mellé akartunk meginni.

– Édes, figyelj rám egy kicsit – mondtam neki, és odaléptem elé. Megfogtam az arcát, hogy kénytelen legyen a szemembe nézni. – Nem bízol bennem?

– De. Bízom benned.

– Akkor hagyd ezt a hülyeséget! Nem fogok mászkálni senki után, mert szeretlek. De azt nem várhatod el, hogy hónapokig ne menjek el itthonról.

– Nem várom el. De túl csinos se legyél! A kék ruhádat nem veheted fel, amíg vissza nem jövök – mosolygott rám.

– Ebben megegyezhetünk – mosolyodtam el én is.

Két napja kettesben voltunk otthon. Úgy döntöttünk, hogy ez a pár nap csak a miénk lesz. Előtte már elbúcsúzott a családtól, az édes nagyit is beleértve, aki majdnem megbőgetett, mert természeténél fogva nem túl érzelgős, én mégis kaptam egy nagy ölelést és a legjobb tanácsot: „Ne legyél nagyon szomorú! Vissza fog jönni.”

Nem tudtam megszólalni, mert éreztem, hogy akkor baj lesz, és zokogni fogok. Megszorítottam a nagyi kezét, és ennyi elég is volt.

A nők értik egymást, ő is értett engem abban a pillanatban, biztos voltam benne.

Az én drága szerelmemet nagy családdal áldotta meg a sors, szerencse volt ez nekem is, mert elfogadtak, aztán befogadtak, majd megszerettek. A nehéz az volt, hogy az ő tekintetükben is csak azt láttam, hogy sajnálnak.

De én álltam a sarat. Annak ellenére, hogy tudtam, az utolsó nap maga lesz a pokol, legalábbis annak az egyik bugyra.

Mert eljött az utolsó nap is.

A nap, amikor képtelen voltam kimászni az ágyból, pedig ebédet kellett volna főznöm meg szendvicset készítenem az útra, hiszen ki tudja, mivel mérgezik majd szegényt a repülőn, nem akartam, hogy éhes legyen. De nem volt hozzá erőm. A galérián feküdtem, és igyekeztem visszatartani sírást, megint, pedig tudtam, hogy ezt nem úszom meg, de ő sem.

Csendesen pakolta a bőröndjét. Természetesen indulás előtt pár órával, de hát ilyenek ezek a pasik. A csomagolás mindig az utolsó órákra marad.

Mivel akkor épp nem éreztem magamban az erőt, hogy segítsek, vagy leszidjam, amiért nem csinálta meg korábban, hagytam, hadd rendezkedjen. De a végén nem bírtam ki, imígyen ordibáltam le a galériáról:

– Útlevél?

– Megvan.

– Oltási bizonyítvány?

– Megvan!

– Pénz?

– Megvan!

– A telefonszámokat kiírtad, hogy ha elromlik a mobilod, akkor is tudjál kit hívni a sivatag közepén?

– Na, azt nem…

Az idő relatív. Az ember tudja, hogy amikor boldog és jól érzi magát, akkor repül, amikor viszont nem találja a helyét a világban és válaszokat keres, csigalassúsággal vánszorog, nem megy, nem halad. Az elválás előtti órák is lassan telnek, holott akkor aztán sok mindent érzel, csak azt nem, hogy ez most nagyon jó. Nem az. Kifejezetten nem az.

Soha életemben nem sírtam még úgy, hogy közben nem tudtam levegőt venni, és majdnem megfulladtam, úgy szorította a tüdőmet valami rossz érzés.

– Nagyon szeretlek – suttogta a hajamba. – Érted? Nagyon, nagyon szeretlek!

Akkor nem tudtam, mi a jobb, azonnal elengedni őt, hogy könnyebb legyen, vagy folytatni az ölelést, hogy soha ne legyen vége.

Én inkább elengedtem, hogy lássam az arcát. Amikor végre ismét volt levegőm, a tenyeremet a halántékának szorítottam.

– Csak azt kérem, hogy épségben gyere vissza hozzám.

– Jó – mondta, és tovább szorított. – Nem lesz semmi baj.

Erről nem volt mit tovább beszélni. Órákkal azelőtt kértem, hogy ne haragudjon meg rám, amiért nem megyek ki vele a repülőtérre. Nem bírnék ott állni egyedül, zokogva, teljesen kétségbe esve. Így sem volt könnyű, ne tegyük még nehezebbé.

Az idő relatív. Hónapokat vársz egy eseményre, egy napra, egy utazásra, és amikor elmúlik, néha olyan, mintha meg sem történt volna. Tényleg a ködbe vész, elhalványul. Ezt persze nekem is jó lett volna tudatosítanom magamban. Azt, hogy ez a végtelen fájdalom, amit a búcsúzáskor éreztem, hamarosan enyhülni fog.

Amikor elment, hirtelen csönd lett. Sírni sem volt kedvem. Beszélni sem. Magamra maradtam a rengeteg idővel. Álltunk egymással szemben. A fél év a szerelmem nélkül és én.

Azt már akkor tudtam, hogy nem lesz könnyű vele a harc. De azt is tudtam, hogy ennek oka van, oka kell hogy legyen. Valami dolgom lesz ebben az időszakban, mielőtt végleg összekötjük az életünket. Mert ez lesz a következő lépés, ha ezt kibírjuk, és hazajön. Ebben biztos voltam.

Az egyik részem azt suttogta nagyon halkan, amit azért képes voltam az ordító egóm mellett meghallani, hogy vár rám valami nagyon jó. Valami nagy kaland. Valami, ami fontos lesz, amiért megéri majd ez az egész próbatétel.

A kanapéról átültem a fotelba. Aztán a fotelból átültem az íróasztalomhoz, majd kimentem a konyhába. Később vissza a szobába, és megint leültem a kanapéra. Nem találtam a helyem. Túl nagy lett a tér nélküle. A fejemben pedig túl hangosak voltak a gondolatok és a szerelmem hiánya.