PAP ENDRE

VERSENY A HALÁLLAL

Könyv Guru

Budapest, 2023

VERSENY A HALÁLLAL

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

ELSŐ FEJEZET

TÖVISNYULAK

A tavaszi szél Keletről, a tenger irányából hozta a hátán a végtelen víztükör sós illatát, hogy aztán elkeveredjen az ünnepi ruhába öltözött, rózsaszín és fehér színekben tündöklő almafák virágillatával. A kellemesen meleg légáramlatok szilaj szélparipaként törtek át a fák rengetegén, majd dombok hátára nyargaltak fel, és ásító völgyekbe ugrottak fejest, hogy aztán ezt ismételgessék egészen addig, míg végül erőtlen fuvallattá gyengülnek a nyugati látóhatáron.

A zöld fűvel és a frissen kibújt gabonával fedett földeket vadvirággal és gazzal benőtt legelők törték meg, melyeken tehéncsordák, kecskenyájak és fejedelmi szépségű lovak ménesei legeltek, míg csordásaik az elnyúló árnyékokban pilledtek. A kaszált domboldalakban gyerekek játszottak, labdáztak, fogócskáztak, ugróiskoláztak vagy éppen botokkal kardoztak, kiélvezve a lenyugvó nap utolsó, narancsos sugarait. Még az Estvándor kristályosan csillogó vize is gyengéden hömpölygött, tekergő kígyóformát rajzolva a vidékre, miközben sodrásának lágy moraja kiszökkent a kavicsos medréből, és komótosan végigkocogott a háttérben magasodó, köríves várfalakon.

Ezüstfok fehér terméskőből emelt mellvédjei magasan a fák lombkoronái fölé törtek, a bástyái és tornyai pedig még ennél is közelebb merészkedtek az éghez. A csaknem teljesen szabályos kört bezáró falak azonban roppant méreteik ellenére is eltörpültek a város közepén nyújtózó torony mellett, mely lándzsaként meredt felfelé, mintha egyenest az eget kívánná felszúrni.

Egy régen letűnt kor hátramaradt, kecses szilánkja volt ez, melyet lángot köpő sárkányok, rikoltó vízköpők és büszke griffek szobrai tarkítottak, a tetejét pedig egy ezüst keretbe ékelt, hordó méretű varázskő díszítette.

Az utolsó fennmaradt varázskövek egyike.

És a legrondábbak egyike – dohogta magában Artemis Brown, miközben átlépett a nyugati várkapu tátongó száján, s fejét csóválva, sötétzöld szemét Ezüstfok királyi palotatornyára szegezte.

A férfi a mesterkezek készítette, ragyogó láncingét viselte, alatta egy régen hófehér, mostanra viszont koszlott szürkévé feslett, kopottas bársonyinget, ami a vértje nyakánál kíváncsi gyermekként kukucskált ki. Vállán átvetve egy sötét szíj feszült, hátán egy Ég-szigeteki tövisfa törzséből faragott, kerek pajzzsal. Csípőjén hosszú pallost hordott barna bőrhüvelyben, melynek felszínét ezernyi repedés borította. Vaskesztyűs ujjaival – már amelyekkel éppen nem a lova kantárját szorította – szüntelen a kardja nyelén dobolt, mialatt egyre csak azon morfondírozott, hogy vajon rajta kívül másnak is feltűnt-e, hogy a palotatorony kifejezetten hülyén fest egy lebegő tojással a tetején.

Ez a kérdés visszajáró vendégnek számított Artemis fejében. Valahányszor Ezüstfokon járt, elmerengett rajta, holott régóta tudta a választ. Az ezüstfokiaknak vagy nem volt szemük az ilyesmihez, vagy szándékosan nem vettek tudomást a nevetséges jelenségről.

Artemis az utóbbira tippelt, mert amennyire az évek alatt sikerült kiismernie a helyieket, úgy vette észre, hogy túlontúl büszkék a tornyukra. Erre a magasztos építményre, melyet a regék szerint még a félvérek segítségével emeltek nagyjából ezer évvel ezelőtt, s melyet maga Forfax, az Őrzők királya díszített a Végítélet Csatáját követően ezzel az egyedülálló csúcsdísszel.

A varázstojással.

– Mesébe illő látvány, nemde? – lépett Artemis mellé egy tagbaszakadt, hordótestű kapuőr, aki akkora alabárdot tartott a vaskos ujjai közt, amekkorát Artemis utoljára a Rengetegben látott egy szürkehátú óriás kezében. Ez a két méteres, százhúsz kilós fickó Malak volt. A várőrség csillogó vértezetét és csúcsos sisakját viselte, s széles vigyora felett éppen egy büszke pillantást lőtt a torony irányába.

Artemis nem felelt azonnal. Előbb néhányat még koppantott ujjaival a kardja nyelén, majd újra szemügyre vette a tornyot, hátha megváltozik a sok évvel ezelőtt kialakult és azóta is szilárdan fenntartott véleménye.

Nem változott.

– Valóban – bólintott, majd a torony helyett Malak felé fordult. Egészen hátra kellett hajtania a fejét, hogy az óriás szemébe nézhessen. – Tényleg mesébe illő. Elvégre ekkora tojás csakis mesében létezhet.

Artemis kacsintott, Malak vigyora pedig lehervadt. Az őr fintorogva nézett lefelé, aztán egy hosszú pillantást vetett a távolban meredő toronyra, mialatt némaságba burkolózott.

– Hívd, aminek akarod, nem érdekel! – vetette oda végül színlelt nemtörődömséggel. – Ugyan melyik másik városban van még egy ekkora működő varázskő? Egyikben sem! Se a szabad városokban, se a cárságban, se azoknál a pökhendi, sivatagi homokzabálóknál!

Artemis szája mosolyra húzódott, hallva, milyen csúfnevet aggatott Malak a déliekre. Szerencsére egyetlen pökhendi homokzabáló sem volt jelen, máskülönben már a fogait vicsorgatva, vérig sértve bocsátkozott volna harcba a kezében egy kivont szablyával. Tudniillik, a déliek híresen rosszul viselték a kritikát, s a legtöbb esetben a poént sem ismerték fel a vicc mögött. Erről a szomorú, de igaz tényről tanúskodott az Artemis jobb farpofáján található sebhely is.

– Átvitt értelemben mi vagyunk az élet védelmezői – folytatta Malak olyan hangnemben, mint a bárdok, mikor éppen dicshimnuszt zengnek lovagjaikról. – Az a varázstojás – emelte fel bal kezének mutató és középső ujját, amiket aztán fürgén ki-behajtogatott – odaát tartja azokat, amiknek ott is kell maradniuk.

Artemis leeresztette a tekintetét az óriás mellkasára, mintha csak az elhangzott szavak mélyenszántó, mögöttes tartalmán gondolkodna, aztán lezserül megrántotta a vállát.

– Ha te mondod – emelte vissza a szemét az óriásra, majd egy erőltetett mosoly kíséretében megveregette a férfi felkarját.

Tudta, hogy nem érdemes ebben a témában birokra kelni az ezüstfokiakkal, így hát ahelyett, hogy kifejtette volna vitát generáló véleményét az évszázadok óta szunnyadó élőhalottakkal kapcsolatban, inkább oldalra hajolt, és türelmetlenül ellesett a várkapu irányába.

Az eget barázdáló bárányfelhők hasa rózsaszínben fürdött, míg az utak, melyek úgy szőtték át a vidéket, mint erezet a falevelet, megteltek a hazaigyekvő földművesekkel, kereskedőkkel és vadászokkal. A népek állatokat hajtva és kocsikat húzva tódultak be a várkapun a közelgő alkony elől. A zsibvásár ricsaján óhatatlanul is áttört egy éles hang, mely egy kifejlett jégtroll levadászását mesélte el nagyzoló hengnemben.

– Megint az a troll! – horkant fel rosszallóan egy Ross nevezetű lándzsás, kilépve a kapu árnyékából.

Malakhoz hasonlóan, ő is több fejjel magasabb és bő húsz kilóval nehezebb lehetett, mint Artemis, mégis inkább választott volna magának egy kifejlett minotauruszt ellenfeléül, mintsem, hogy a sokat próbált harcossal bocsátkozzon küzdelembe. Aki egy kicsit is ismerte Artemis Brownt, az tudta, hogy a férfi – bár kissé megizzadna a küzdelemben – képes lenne mind a két városőr életét elvenni anélkül, hogy azok komolyabb sérülést okoznának neki.

Hogy miért?

Mert szörnyvadászként több csatában és balhéban vett részt, több kiontott vért látott, és több szörnyet hányt kardélre az elmúlt egy évben, mint Malak, Ross és a hozzájuk hasonló, békés városőri életet élő katonák összesen.

Artemis meg merte kockáztatni, hogy Ezüstfok őrei legutoljára akkor kényszerültek komolyabb harcra, mikor Sorith király és Forfax Őrzői szembevezették az élők seregeit a Lidérckirálynő Árnyfalkájával. Az pedig ötszáz éve esett meg, a jelenlegi őrök sokadik ükapjainak idején. Következésképp tehát Malak és Ross harci képességek terén eléggé be lehettek rozsdásodva.

– Mikor is volt már, hogy leöltétek azt a jégtrollt? – tudakolta szemrehányón Ross.

– Talán egy vagy másfél éve? – felelte inkább kérdés, mintsem válasz formájában Artemis, majd megsimogatta aranybarna kancáját, Lótuszt. Az állat vidáman bökött a fejével, ő pedig csücsörítve puszikat szórt felé.

– Akkor mégis miért meséli el minden egyes alkalommal, mikor erre jártok? – folytatta Ross, s minden bizonnyal beletépett volna a hajába, ha nincs a fejébe húzva a sisakja.

– Gőzöm sincs – vonta meg a vállát Artemis. – Talán, mert erre a zsákmányára a legbüszkébb. Vagy, mert mindig leálltok vele társalogni.

Az őr megadóan széttárta a karját.

– Mégis csak egy ezüstfoki nemes! Mit kéne csinálnom, mikor meglátom? Forduljak el vagy hagyjam szó nélkül átvonulni?

– Mondjuk – jött a gyors válasz, mire Lótusz türelmetlenül fújt egyet.

– Látom, már ő is menne – bökött a fejével a mindkét oldalán fonott ládával felmálházott jószágra Malak. – Mi van a dobozokban?

– Prém – paskolta meg büszkén az egyik ládát Artemis. – Tövisnyúl prém.

A két katona szemöldöke szinte az égig ugrott.

– Tövisnyúl? – ismételte rövid szünetet követően Malak. – Vagyis egy nyuszi?

Artemis megráncolta a homlokát.

– Két nyuszi – válaszolta. – Ha már becézgetni akarod őket.

– Heh! – nevetett fel Malak. – Azt hittem, ti szörnyekre vadásztok, nem cuki kisállatokra.

Artemis olyan képet vágott, mintha az óriás holt biztosan azt állította volna, hogy az ég márpedig zöld, nem kék.

– A tövisnyúl nem kisállat és legfőképp nem cuki – köszörülte meg a torkát. – Elég veszedelmes jószág, ráadásul nagyon nehéz elkapni.

– Azt mitől olyan veszedelmes? Megrágja a bakancsod? – gúnyolódott az őr, megengedve magának egy széles vigyort, miközben társát mókásan oldalba bökte a könyökével.

– Mondjuk, mert megkarcolja a bőröd az egyik tüskéjével, utána pedig végignézi, ahogy lerohad a csontodról a hús! – dörrent rá Artemis, megelégelve a poénkodást.

Malak vidámsága rögvest kámforrá vált. Megborzongva rázta meg magát, mert akarva-akaratlanul is elképzelte az említett jelenetet.

– A túloldali málhában egyébként van egy egész tűrhető állapotú, rézveretes markolatú tőr is – fordult Artemis Ross felé, miután elszállt a mérge. – A Perzselő partokon találtuk, mikor a halkentaurokkal harcoltunk úgy három hónapja. A pengéje fekete üstökösacél, még Dorran korából származhat. Szerintem megér vagy negyven ezüstkoronát, de neked odaadom harmincért. Érdekel?

Ross legyintett, s közben olyan fanyar pofát vágott, mintha citromba harapott volna. Nem túlzottan izgatta egy relikvia a Hajós király korából akkor sem, ha a fickót egykor az emberiség megmentőjeként tisztelték. Mostanra ugyanis nem maradt belőle több egy jól csengő névnél, mely a templomokon kívül sehol sem idézett emléket.

– Majd akkor szólj, ha találsz még egy olyat! – bökött a szörnyvadász láncingére.

Artemis büszke mosolyt villantott, miközben a mellkasától a derekáig végigpergette ujjait vértjének láncszemein. Valóban kivételes darab volt ez, egyszerre pehelykönnyű, ugyanakkor áthatolhatatlan, aminek köszönhetően legalább fél százszor megmentette már túlontúl vakmerő gazdája életét.

Mikor Artemis négy éve megtalálta egy vízmosásban, azt hitte, egy félvérek készítette vértezetre lelt. Rögtön meg is kísérelte továbbadni az egyik pénzesebb földesúrnak, hátha szakíthat vele egy komolyabb összeget, hogy aztán elverje a szabad városokban. Mikor azonban egy nála műveltebb és magasabb iskolát végzett tudósember is szemügyre vette a ritkaságot, Artemisnek rá kellett döbbennie, hogy a páncél, ami a birtokába került, valójában nem egy félvéré volt, hanem egy Őrzőé. A régi világ és letűnt korok egyik halhatatlan varázsmesteréjé.

Artemis, a temérdek fennmaradt ereklye és legenda ellenére, sokáig vitatta az Őrzők létezését. Nem igazán tudta elképzelni, hogy bármilyen teremtmény úgy irányítsa az elemi mágiát, mint gazda az idomított kutyát, s hegyeket mozgasson, sziklákat roppantson vagy éppen forgószeleket korbácsoljon pusztán az elméje egyetlen gondolatával. Mikor azonban rálelt szeretett vértjére és megtapasztalta annak bámulatos erejét, kételyeinek folyama apadni kezdett, s erősen elgondolkodott azon, hogy álláspontot vált.

– Sajnos csekély esélyt látok rá, hogy összehozzon a sors még egy ilyen szépséggel – csóválta a fejét Artemis. – De ha mégis úgy alakulna a dolog, akkor mindenképp neked adom – kacsintott Rossra, majd egy kárörvendő mosoly kíséretében felköhögött még egy igen fontos részletet. – Persze csak jó pénzért!

– Szörnyvadászok! – forgatta a szemét az őr. – Ugyanolyan pénzéhesek vagytok, mint a sivatagi kufárok!

– Azt azért nem! – csattant egy férfihang a háttérben. – Velük azért ne keverj össze, kérlek!

A sokaságból egy szürke mellvértet, deréktól térdig érő, ugyancsak szürke bőrtógát és ezüstös lábszárvédőt viselő alak lépett ki. Hosszú, szőke haja szabadon omlott széles vállaira, rövidebb fürtjei meg-meglibbentek az enyhe szélben. Fedetlen karjain méretes izmok dagadtak, jobb alkarját egy griffmadár tetoválás ékesítette. Jobbját kardjának csontmarkolatán pihentette, míg másik kezét úgy vágta csípőre, mint egy fiát dorgáló anya.

– Jayce nagyúr! – pördült meg villámgyorsan Ross, majd esetlenül összegörnyedt, ami Artemist leginkább valami meghajlásszerűségre emlékeztette. – Nem úgy értettem…

– Persze, hogy nem! – kacsintott Jayce, majd vigyorra húzta a száját. Láthatóan megtartotta a jókedvét, amit a kapualjban szedett össze, míg a többi őrrel társalgott. – Engesztelésül majd meghívhatsz egy kupa sörre valamikor.

– Természetesen, nagyuram! – vágta rá azonnal Ross, bár tudta, hogy valószínűleg sosem fog együtt sörözni Jayce Veniellel, Ezüstfok eme igencsak különc grófjával.

Artemis viszont ebben nem lett volna olyan biztos, ugyanis Jayce korántsem az az átlagos nemes volt, aki a kastélyában kelt és feküdt, hogy aztán napközben jókat egyen, igyon, amikor pedig éppen nem a mesterei oktatják különböző, a pórnép számára felfoghatatlan tudományokra, kijárjon az üde zöld fűvel és gyönyörű virágokkal borított kertjébe udvarhölgyeket bolondítani. Délutánonként és esténként nem vadászott vadkanra, a hobbilovaglás is kimaradt, és főleg nem kereste más pökhendi nemesek és magas rangú arisztokraták társaságát, akikkel, ha megkívánta volna, bármikor leülhetett volna különleges teákat vagy páratlan ízvilágú borokat kóstolgatni.

Ezeket az erőltetett nemesi szokásokat azóta utálta, hogy megtanult járni és ráerőszakolták az első teadélutánt. Hasonló érzéseket táplált a szülei által választott hivatalnoki pályával kapcsolatban is, mely végül oda vezetett, hogy Jayce elszakadt a családjától, s nekivágott a nagyvilágnak, hogy szörnyvadászként szerezzen nevet magának. A Kelet szinte minden zugát bejárta, és közben olyan rémeket ölt le, melyeket már-már legyőzhetetlennek vagy éppen sosem létezőnek hittek. Ezzel többek tiszteletét vívta ki, mint azt valaha gondolni merte volna.

– Mehetünk, Arty? – kérdezte Jayce a barátjára pillantva.

– Én eddig is csak rád vártam.

– Ne haragudj! – mutatott a háta mögé a gróf. – Csak a fiúk, tudod…

– Persze, tudom – sóhajtott Artemis, majd lopva Rossra sandított. – Túlontúl kíváncsiak.

Jeléül annak, hogy barátja fején találta a szöget, Jayce rábökött a mutatóujjával Artemisre, s közben hevesen bólogatni kezdett. Végül aztán a két őrhöz fordult, akiktől sietős kézfogásokkal búcsút vett, majd Artemissel és Lótusszal az oldalán, térdig gázolt az alkonyban.

Megfáradtan caplattak végig Ezüstfok széles, macskakövekkel kirakott főutcáján. Lótusz néha fújt egyet, Jayce épp valami szárazkenyérszerűségen nyammogott, Artemis pedig a vadászattal töltött napokat számolgatta.

– Minden előzetes és utólagos hajcihővel együtt, kicsivel több, mint két holdtölte – közölte.

Jayce a fejét ingatta, és egy hosszú, elnyújtott hümmögést hallatott.

– Sokallom. Mikor a brifonni barlangrémre vadásztunk, az tartott ennyi ideig, most viszont csak két nyulat kellett elejtenünk. Mondjuk, nem akármilyen nyulat.

Hát nem! – morogta magában Artemis.

Ő maga sosem vadászott jaguárnál kisebb vagy kevésbé veszélyesebb lényre, még azelőtt sem, hogy megismerte Jayce-t. Azt követően pedig főleg nem.

Öltek már megvetemedett kentaur hadurakat, amik embereket raboltak a határhoz közeli településekről. Birkóztak minótauruszokkal, hogy levághassák a szarvukat, aminek az őrleményét a pocakot eresztett és a merevedési problémákkal küzdő gazdagok használták fel. Hadakoztak gnollokkal és irtottak ki egész kobold családokat. Terítettek le wyvernt és ejtettek el folyami hidrát. Egyszer még egy titánnal is összeakasztották a bajszukat valahol az Üvöltő Ormok hágói közt, de azt is túlélték.

Ezek fényében talán érthető, hogy miért hitték mindketten – persze naivan –, hogy a tövisnyulak prémjének leszállítása játszi könnyedség lesz. Elvégre, ahogy Malak is mondta, azok csak nyuszik.

Ja… Csak éppen eszméletlen nehéz rájuk találni, kiválóan rejtőzködnek, mocskos gyorsak, és ha arra kerül a sor, felettébb erőszakosak. Ráadásul a mérgük olyan erős, hogy egyetlen fogpiszkáló méretű tüskéjük képes leteríteni egy megtermett bivalyt, ha pedig dühbe gurulnak, úgy záporoznak a halálos lövedékek, mint az íjászok sortüze.

Ez a két pórul járt példány, mely most a Lótuszra aggatott ládákban pihent, jó időre elegendő bosszúságot okozott a vadászpárosnak. Az egyetlen, ami valamelyest kárpótolni tudta őket ezért a gyötrelmes két hónapért, az a busás fizetség volt. A mostani megbízójuk ugyanis elég komoly összeget ajánlott fel a két kipróbált szörnyvadász szolgálataiért cserébe. (Mondjuk, így utólag már kétszer ennyiért sem vállalták volna el.)

Kereken száz ezüstkorona állt a szerződésükben, amiből akár hetekig dőzsölhettek a szabad városok lebujaiban. S a fizetségüktől mindössze pár utca választotta el őket.

MÁSODIK FEJEZET

A ZSOLDOS KORSÓJA

Glyp Pordiox a vagyonosok között is az egyik legvagyonosabbnak számított, ami lerítt a különös otthonáról és a sajátos stílusáról. A fickó egy külön ligetet hozott létre magának a birtokán, amelyet kétméteres rózsabokor-kerítéssel határolt, belül pedig fákkal, sövényekkel, patakokkal és halastavakkal egészített ki. A rossz nyelvek ezt azzal magyarázták, hogy a felmenői közt akadt egy nimfa is, akitől a rájuk jellemző, megrögzött természetimádatot örökölte. Artemist azonban, valahányszor csak Glypnél járt, nem a róla szőtt történetek vagy a családfája érdekelte, hanem a pénze.

– Öröm Glyppel üzletelni – jegyezte meg Jayce, miután megejtették az üzletet, s újra maguk járták Ezüstfok sötét utcáit. Miközben megrázta a frissen szerzett, érmékkel teli erszényt, a csilingelő hangtól úgy elmosolyodott, mint az édesszájú, aki a „torta” szót hallja.

– Ő megbízható vevő. Mindig megfizeti az árat – bólintott Artemis, aztán haragosan köpött egyet. – Nem úgy, mint azok a mocskos, sivatagi patkányok!

Jayce kérdőn nézett a barátjára.

– Erről jut eszembe, megvan még a heged?

– Meg… – morogta Artemis, s megvakarta a jobb farpofáját. – Sose fog igazán begyógyulni.

– Legalább tudsz vele ülni – kereste a dolgok jó oldalát Jayce, miközben átvetette a karját társa vállán. – Az én nagybátyám elvesztette az egyik seggét a Mocsár mezőkön, mert egy varangyember kiharapta neki.

– Kiharapta? – hökkent meg Artemis. – A seggét?

– Ki ám! – nyomatékosította Jayce. – Szegény Bruno bácsi élete végéig balra lejtett, ha leült…

Artemis szava hirtelen elakadt. Nem igazán tudta, mit feleljen erre.

– Na, de az Bruno bácsi volt, mi pedig mi vagyunk! – folytatta Jayce derülten. – Most pedig, hogy újra pénz állt a házhoz, jöhet egy sör?

Artemis szája mosolyra húzódott.

– Jöhet, hát!

***

A ZSOLDOS KORSÓJA. Ezeket a szavakat festették fehérrel arra a kopottas, leharcolt cégérre, ami Ezüstfok legrégebbi késdobálójának bejárata felett lógott.

Solana néni, a szép kort megélt, de még mindig jó erőben lévő gazdasszony, aki Artemis szerint a ragyái és a tokája miatt inkább hasonlított egy emberméretű varangyra, mintsem öregasszonyra, a kocsma bejáratában állt, és éppen egy mérhetetlenül részeg fickót hajított ki az utcára. A szerencsétlen flótás nagyon kapálózott, miközben Solana körbekulcsolta vaskos karjait a nyakán, majd szó szerint kivágta a krimó ajtaján.

Artemis elmosolyodott a jelenetet látva. Ő maga már rég megtanulta, hogy nem éri meg Solanaval packázni, hisz a kocsmárosnő volt az a nagyra nőtt nagymama, aki a kora ellenére jó méreteset tudott csapni, főleg, ha fakanál, sodrófa vagy egyéb eszköz került a keze ügyébe. A kipenderített vendég szerencséjére viszont a gazdasszony most nem nyúlt segédeszköz után. Megelégedett egy pofonnal és egy köpettel, amit egyenesen a férfi szemei közé küldött.

Solana láthatóan fortyogott, de mikor Jayce hirtelen ott termett előtte és csókot nyomott a kézfejére, minden haragja semmivé foszlott. Ráncos mosoly ült ki az arcára, miközben a szemében valami fiatalos huncutság csillant meg.

– Édeskéim, há' szerbusztok! – ölelte keblére Jayce-t egy erősre sikerült mozdulattal, majd szívélyesen integetett Artemisnek. – Azonnal gyertek be egy kupa sörre! – mutatott a bejáratra, amin, mint mindig, most is szürke pipafüst és tömény alkoholszag áramlott ki.

– Pont ezt terveztük – kacsintott Jayce.

– Há' akkó gyerünk, gyerünk! Ne ácsorogjatok odakint a setétben! A ház vendégei vagytok, no. Lóherét is nyugodtan vezessétek hátra az istállóba, tudjátok a járást. Van friss széna, víz, minden.

– Lótusz, Solana néni, Lótusz – rázta a fejét Artemis.

– Lényeg a lényeg! – sürgette őket az asszony. – Lovat gyorsan hátra, oszt mire beértek, már ott lesz a korsótok a pultnál.

***

A szokásos, esti zsúfoltságtól most sem kímélte meg az élet a Zsoldos Korsóját. Vonzotta az embereket a jó sör, na meg a szaftos történetek sora, amiből itt mindig akadt bőven. A terem közepén felállított kártyaasztalok, az oldalt kialakított, széles, párnázott boxok, de még a hátsó udvarra nyíló terasz rozoga ülőkéi is mind dugig teltek, még egy sámli sem maradt szabadon. A söntésben részegek lármája keveredett a színpadot uraló zenészek kornyikálásával és a teret megtöltő, sápadt füstfüggönnyel, ami a szüntelen pöfékelő pipákból szállt fel.

Jayce rögvest a sörcsapok felé vette az irányt. Artemis szorosan követte, és a célhoz érve megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Solananak sikerült két helyet szabaddá tennie számukra a pultnál, aminek kopott falapján már ott virítottak a korsók, bennük a buborékozó sörrel, tetejükön a fehérlő habbal.

– Ez már hiányzott! – jegyezte meg Artemis, miután jó nagyot húzott az italból. – Nem is értem, ez után hogyan vagyunk képesek meginni a szabad városok lóhúgyait.

Jayce rosszallóan összehúzta a szemöldökét, miközben a szájához emelte a kupáját.

– Azért az ottani piák sem olyan rosszak – kezdett bele az okfejtésbe, miután egy fehér habbajusz ült ki a szája körül. – Főleg az erdőben töltött éjszakák után, mikor nincs más, csak a marcangoló szél, az üvöltő rémvadak és a mindent behálózó sötétség. Te is tudod, hogy egy fárasztó hajsza után a szalmaágy pont úgy hat, mint a királyi lakosztály legpuhább tollpárnája, a keserű sör pedig, mint a világ legédesebb nedűje.

– Mondasz valamit – ismerte be Artemis, miközben a sörét szopogatta, holott fogalma sem volt, milyen puha valójában egy királyi tollpárna.

– Bár, hogy őszinte legyek – törölgette a száját Jayce –, a szaftos megbízások mellett ennek a sörnek is komoly szerepe van abban, hogy időről időre visszajárok ide. Meg persze neked is.

– Nekem? – kérdezett vissza Artemis.

– Igen, neked! – fonta keresztbe a karját Jayce, miközben olyan elégedetten vigyorgott, mintha most leplezett volna le egy titkot. – Ne nézz hülyének! Nem lehet véletlen, hogy az elmúlt esztendőben legalább tucatszor Ezüstfokot választottuk pihenőhelyül a szabad városok helyett, mikor ez korábban sosem fordult elő. Tudod, hogy miről beszélek… Vagy inkább kiről.

Artemis kellemetlenül fészkelődött, majd a söröskorsója mögé bújt, és ivott egy kortyot.

– Mit is mondtál, mikor tér vissza? – tudakolta Jayce, mire Artemis végül beadta a derekát.

– A tavaszzáró hetednapi vásáron.

Jayce egy pillanatra lefagyott, aztán mikor megvilágosodott, izgatottan rácsapott a pultra.

– A macska bocskorát! Hisz az holnap lesz!

– Pirkadatkor – nyelt egy korty sört Artemis.

– Ej, te kujon! Ezért siettünk ennyire, mi? Valld be, már abban a pillanatban beleestél Elizabethbe, mikor bemutattalak neki! – kacsintott Jayce, mire barátja egy felvont szemöldökkel felelt.

– Bemutattál? Valóban?

– Be én! – hörpintett egyet a gróf. – De szóra sem érdemes, nem kell megköszönnöd.

– Ha jól emlékszem, te csak mocskosul leittad magad és belekötöttél egy kvarcdílerbe, akinek az emberei agyonvertek volna, ha én nem vagyok melletted. – Artemis éles pillantást vetett a barátjára. – Így viszont cserébe engem püföltek szarrá, te pedig ócska kocsmadalokat kornyikálva bevonszoltál a legközelebbi ispotályba, ahol szerencsémre Elizabeth fogadott, és bekötözte a sebeim. Ez neked hol bemutatás? Még beszélni sem tudtál rendesen, hogy elmondd, ki vagyok.

– Részletkérdés – legyintett Jayce. – Lehet, hogy nem a szó szoros értelmében mutattalak be, de nekem köszönheted, hogy találkoztatok. Azóta meg furcsán sokszor vállalunk munkát Ezüstfokon és furcsán sokáig időzünk a városban egy-egy új megbízásra várva. Vagyis vagy bepunnyadtál vagy szerelmes vagy. Szerintem utóbbi.

– Nem vagyok szerelmes! – dörögte Artemis.

– De, igen!

– De, nem!

– Jól van! – vont vállat Jayce. – Játszd csak a macsó szörnyvadászt!

– Nem játszom.

– De, igen!

– De, nem!

– Befejeztétek? – bukkant fel a pult mögött Solana, magára vonva a két férfi tekintetét. Villámgyors és rutinos mozdulatokkal éppen korsókat törölgetett, hogy legyen még mibe sört öntenie, ugyanis tódultak befelé az emberek. – Legalább két holdtölte eltelt, mióta utoljára nálam jártatok, édeskéim. Mi történt veletek?

Jayce széttárta a karját.

– Jöttünk volna előbb is, csakhogy lekötött minket a munka. De hisz tudja, hogy van ez.

– Én tudom a legjobban – sóhajtott Solana, s azzal levágott egy szárazra törölt kupát a pultra. – Na, de ki vele, édeskéim, mit fogtatok? Biztos valami nagyra mentetek, ha ilyen soká tartott – hajolt hozzájuk közelebb, miközben a szemében az izgatottság lángja gyúlt.

Artemis és Jayce egymásra pillantottak, aztán egyszerre feleltek:

– Tövisnyulat.

Solana arcára ugyanaz az értetlenség ült ki, amivel Malak is fogadta a hírt. A nő értetlenül pislogott, s a szeméből olyan gyorsan veszett ki a tűz, mint amilyen hamar fellángolt.

– Nyuszit? – kérdezett vissza az asszony, s mutatóujjával belepiszkált a fülébe. Mintha azt hitte volna, hogy valamit félreértett.

– Miért becézi őket mindenki? – háborgott Artemis, mint egy durcás gyerek. – Ezek nem egyszerű nyulak, amiket vágni tartunk. Életveszélyesek!

Solana továbbra is úgy nézett rájuk, mintha egy gyilkolásra kovácsolt pallossal éppen kenyeret szeletelnének.

– Ti tudjátok, édeskéim. Ha leálltok a szörnyvadászattal, én még ugyanúgy szeretni foglak titeket. Csak nehogy híre menjen, hogy rátermett szörnyvadászként nyuszikat hajkurásztok.

Artemis elengedett egy reménytelen sóhajt.

– A tövisnyúl is szörny…

– Engem nem érdekel, hogy mi, amíg a prémjéért mesés árat fizetnek – dörzsölte össze a hüvelyk- és mutatóujját Jayce, majd lehúzta a maradék sörét. Miután megengedett magának egy öblös böfögést, illedelmesen megköszönte az italt.

– Még egy kört? – bökött az üres kupára Solana, mire a gróf bólintott.

Amíg kitöltötte a sört, Artemis és Jayce bajtársias némaságban ültek egymás mellett és a kocsma zajából kiszűrődő hírfoszlányokat hallgatták. Voltak, akik a szabad városok környékét ellepő kobold hordákról csevegtek, másoknál a kentaurokról folyt a szó. A harmadik banda az uralkodói pénzverdében történt gnollrablásról fecsegett, míg a negyedik társaság egy földrengésről hozott hírt, mely a Perem-hegységet rázta meg. Megint mások a délvidéki datolyaszüret kínálta idénymunkán csámcsogtak, mellettük két tagbaszakadt kalóz az ágyúkról vitatkozott.

Ezek csak a szokásos, időről időre előkerülő és jelentéktelen témák voltak, melyek se Artemisnek, se Jayce-nek nem tartogattak újdonságot. A nagyvilág friss és izgató híreit ugyanis, mire azok eljutottak Ezüstfokra, addigra a szabad városokban már rég megrágott cafatként köpték ki, a két szörnyvadász pedig éppen egy ilyen helyről érkezett. Ettől függetlenül egy bozontos szakállú, rosszarcú fickó megragadta a figyelmüket, aki az egyik kártyaasztalnál, jó pár legurított sörrel a gyomrában, hangosan és indulatosan prédikált valamiről.

– Ez nem himlő, ami odafent, Északon van! – erősködött a kártyapartnereivel. – Az nem így néz ki.

– Azt sem tudod, mit láttál, te iszákos barom! A pia elvette az eszed! – hurrogták le.

– Én ne tudnám? Én, aki ott jártam? Tisztes gabonakereskedő vagyok, nézz rám! – ütögette a mellkasát, miközben egyre inkább megemelte a hangerejét. – Árut szállítottam a peremtelepülésekre, én jártam odafent. Láttam Dérpalotát. Láttam a betegeket, de nem fekélyek kínozták őket, hanem láz és rémálmok, sápadtság és jéghideg verejték.

Artemis és Jayce összenézett.

– A gyógyítókat himlőjárvány miatt hívták Északra, nem? – kért megerősítést a gróf a barátjától.

– De igen – bólintott Artemis, s közben elfordult, hogy jobban szemügyre vehesse a részeg férfit. Sosem látta még. – Elizabeth gumóhimlőről beszélt, mikor két holdtöltével ezelőtt elment, ez az alak viszont… Valami egészen másról hadovál.

– A parasztok sápadtak voltak, akár a holtak – folytatta az igazát bizonygatva a kereskedő. – A testük valósággal lángolt a láztól, de a bőrükön az izzadság már-már jéggé dermedt.

A szavai, bár a részegség burkolta őket, csendet vágtak a kocsma lármájába. Mindenki elhallgatott, még a zenészek is, s szépen lassan valamennyi szempár rászegeződött.

– A bolondját járatja velünk! – harsant fel valaki a hátsó boxokban. – Himlő pusztít Északon!

– Nem! – csapott az asztalra a férfi. – Hát nem halljátok, hogy miről beszélek? Mind tudjuk, hogy mi ez… – nyelt hatalmasat, mintha csak a feltörő aggodalmát akarná visszatuszkolni a torkán.

– Mind tudjuk, igen! – ugrott le a székéről Jayce, belefojtva a szót a részeg kereskedőbe. – Vészmadár, hamis hírek!

– Én nem…

– Elég mára! – termett pár lépéssel a fickó mellett a gróf, s izmos ujjaival úgy összeszorította annak állkapcsát, hogy a férfi csak nyögni tudott a fájdalomtól. – Vésd az eszedbe, pajtás, hogy egyáltalán nem szerencsés dolog rémhíreket terjeszteni, főleg itt nem! – hajolt közelebb a férfihoz, s végigmutatott a kocsma népén. – Ha felbőszíted őket, pikk-pakk a gyógyítók egyik ispotályában találod magad, úgyhogy a helyedben én lehúznám a maradék söröm, majd befognám a lepénylesőm, és hazakullognék.

Jayce hagyott pár másodperc gondolkodási időt a férfinak, hogy felfogja a szavai súlyát, majd fokozatosan lazított az ujjai szorításán, mígnem elengedte a kereskedőt. Közben a söntés kővé dermedt népe újéletre kelt, s úgy folytatták az esti mulatságot, mintha mi sem történt volna.

– Nyugalom! – szólt oda Artemisnek, mikor visszaült mellé a székre. Barátja szemében a zavarodottság és leplezetlen félelem tükröződött. – Ne adj egy iszákos szavára! Nézd meg! Olyan vörös a feje, menten elájul.

– Azért, mert fél perce még jószerivel fojtogattad – vetette ellen Artemis.

Jayce egy pillanatra eltűnődött, de aztán megmarkolta a barátja vállát.

– Tudom, hogy most elültette a bogarat a füledben, és aggódsz Elizabeth miatt, de feleslegesen. Észak zord vidék, ahol megannyi betegség pusztít minden évben. Viszont az, amiről ez a szerencsétlen hadovált, már réges-rég kiveszett a világból.

– Réges-rég? – horkantott Artemis. – Tíz vagy tizenöt éve?

– Arty! – váltott egy fokkal komolyabb hangnemre Jayce. – A kór többé nem terjed, ezt te is tudod. A legutóbbi járvány után az északiak felkutatták a jégbe fagyott tetemeket és elégették őket. Leölték az összes vadat, melynél csak a gyanúja is felmerült annak, hogy valahol a Perem-hegység hágói közt összeszedte a betegséget. Egyszerűen nincs több forrás, ami fertőzhetne.

Jayce szavai láthatóan megmozgatták Artemis fejében a fogaskerekeket, a férfi azonban egyelőre néma maradt, s csupán a korsóját lötykölte, miközben a benne hullámzó sörre meredt. Nagy sokára sikerült csak megszólalnia.

– Igazad van – szívta meg az orrát, majd lehúzta a sörét. – A kórt kiirtották.

– Gyökerestül – erősítette meg Jayce, majd megemelte a kupáját. – Figyeld meg! Elizabeth holnap épségben és egészségesen megérkezik a gyógyítókkal, a háta mögött, messze Északon hagy egy himlőből kikúrált vidéket, ahol már nyoma sincs járványnak. Főleg annak nincs.

Artemis belenézett az üres korsóba, majd a barátja arcát vizslatta. Olyan erős bizakodás sütött róla, hogy abból egy jókora adag rá is átragadt.

– Igen! – felelte halványan mosolyogva. – Elizabetnek semmi baja.

HARMADIK FEJEZET

ELIZABETH

Másnap pirkadatkor, amikor a felkelő nap tüzes naranccsá borzolta a keleti égbolt végtelenjét, a két szörnyvadász már az északi városkapuhoz legközelebb eső dombtetőn ücsörgött. Jayce hangosan horkolt egy terebélyes tölgyfa törzsének dőlve, Artemis pedig éberen ült, s miközben türelmetlenül tépkedte a füvet, a messzeségben kacskaringózó utat kémlelte.

Várta, hogy feltűnjön rajta a gyógyítók karavánja. Hogy feltűnjön a kék köpeny, mely Elizabethet rejti maga alatt.

Elizabeth… – visszhangzott a fejében a szó szíve lüktetésének dallamára.

Jayce-nek talán igaza volt, talán nem. Artemis nem tisztázta még magában az érzéseit a lánnyal kapcsolatban, de abban biztos volt, hogy fontos számára.

Nagyon fontos.

Artemis életét nem ragyogta be túl sok csodás pillanat, mert sokkal inkább keserűségben és vérben bővelkedett. Az élet kegyetlen valója már tizennégy éves korában rászakadt, mikor egy kóbor rablóbanda tagjai betörtek a családja tanyájára, lemészárolták a szüleit, őt pedig a szabad városokba hurcolták, ahol eladták egy déli rabszolga-kereskedőnek, Teron Lifknek.

A gazdája kezdetben háziszolgának nevelte, de az ügyetlenségét megelégelve végül kihajította a helyi aréna vértől mocskos homokjára, akárcsak egy korcs kutyát az utcára. Rövid és gyötrelmes halállal végződő karriert jósolt a fiúnak, csakhogy Artemis, a gazdája legnagyobb meglepetésére, nem mondott le egykönnyen az életről. A halálfélelem és az élni akarás vágya ugyanis olyan erővel képes felruházni az embert, amiről korábban gondolni sem merte, hogy rendelkezik vele. Artemis is így tapasztalta meg, hogy valójában mire képes.

Az arénában hamar rákapott a harc ízére, mert közben szabadjára engedhette a fájdalmat, amit a szülei elvesztése hagyott benne. Mintha egy elmérgesedett sebből nyomta volna ki a gennyet, ami ugyan begyógyulhatott, de igazán sosem tűnt el. A nyoma örökre megmaradt, akárcsak a keserűség, mely kullogva követte a bosszúvágyat.

Artemis az évek alatt felszívta magát és kikupálódott. Valamennyi fegyvernemmel megtanult mesterien bánni, miközben győzelmet győzelemre halmozott, egyre feljebb tört, és vérrel írott nevet szerzett magának a gladiátorok között.

Élvezte a véget nem érő küzdelmek sorát, az izgalom édeskés ízét, a láncingek csörgését és a lába alatt süppedő homokot, melyen megannyi szörnyeteg életét ontotta ki. Imádott győztesként állni az aréna közepén, mely úgy zengett, hogy még a föld is beleremegett. És imádott a mámorító dicsőségben sütkérezni, mely úgy cirógatta a bőrét, akár a meleg nyári napfény. Az idő múlásával a családját vesztett, megtört fiúból kegyetlen harcos vált. Úgy lépett ki a küzdőtérre, mint egy oroszlánok elé vetett húsdarab, amitől a közönség azt várta, hogy cafatokra tépjék a vadállatok, mégis bajnokként távozott onnan, vállán a véres küzdelmek árán elnyert szabadsággal.

A láncok leverését követően, több évnyi gladiátorélettel a háta mögött Artemis csak két járható utat látott maga előtt: a fej-, valamint a szörnyvadászatot. Mivel a gyomra sosem vette be embertársai meggyilkolását, végül utóbbit választotta, s fejest ugrott egy olyan életbe, ami izgalmakban, kalandokban és a világi örömök megannyi csodájában bővelkedett. Egy olyan útitárs kísérte, akit méltán nevezhetett a barátjának, miután kimentette őt egy húsevő zordonbokor bűzölgő pofájából.

Jayce-szel ketten utánozhatatlan párossá nőtték ki magukat. Vakmerőbbnél vakmerőbb megbízásokat vállaltak, amikkel egyszerre elégíthették ki a küzdelem utáni sóvárgásukat és szerezhettek tetemes vagyont, amit aztán az utolsó fillérig elszórtak a szabad városok kaszinóiban, kocsmáiban vagy bordélyházaiban.

Jókat ettek és ittak. A leggyönyörűbb asszonyokkal háltak, a legvadabb bestiákat űzték, s közben beutazták a világot. A keleti tengerek szigeteitől kezdve a legmélyebb bányák üregein és a legmagasabb hegyek csúcsain keresztül egészen a Rengeteg végtelen erdejéig és a Rónaság kietlen pusztaságáig mindenhol megfordultak.

Artemis nem vágyott ennél többre. Harcoltak, aztán dőzsöltek. Gyilkoltak, majd lábat lógattak, s ezt a folyamatot ismételgették ciklikusan és kitartóan, mint ahogy az évszakok váltakoznak.

Nem volt otthona, ahova visszatérhetett, és nem voltak szerettei, akikért aggódhatott volna. Egyedül Jayce állt mellette, de Artemisnek ennyi is elég volt ahhoz, hogy úgy érezze, mindene megvan. Hitte, hogy amikor harminc évvel később meghal, ugyanígy fog élni, csak éppen valamivel öregebb és pocakosabb lesz, no meg kevésbé jóképű.

Egyvalamivel azonban nem számolt, a szívével. A szívével, ami a rengeteg vér és halál láttán ugyan jégpáncélt növesztett maga köré, mégis megolvadt, mikor szembe találta magát egy gyönyörű, kék köpenyes hajadonnal. Egy lánnyal, kinek a szeme szebben ragyogott, akár a legfényesebb csillag, kinek a hangja csodásabban csengett, mint a legtisztább fanfár, s kinek a közelében úgy forrt a vére, hogy egyszerűen nem tudott egyhelyben megmaradni.

Elizabeth megjelenése mindent összekuszált. Olyannyira, hogy Artemis már egyáltalán nem kívánt évtizedek múltán is szörnyvadászként tengődni, és a harc öröme sem mámorította már annyira. Rá kellett ébrednie, hogy a vér és a pénz nem minden, és talán mégsem az a sorsa, hogy otthon nélkül járja a világot, míg egy lesüllyedt ivóban meg nem áll a szíve vagy, míg egy szívósabb prédája ki nem vérezteti az egyik vadászaton.

Nyugalomra és békességre vágyott. Egy otthonra, ahol nem egyedül öregszik meg, hanem egy szerető asszony és néhány szemtelen kölyök társaságában. Ehhez azonban az kellett, hogy végre felvállalja az érzelmeit, és komolyabb lépésekre szánja el magát Elizabethtel.

Elizabeth…

A látóhatár domboktól kacskaringós vonalán feltűnt egy ló, amit még egy, még egy, majd még tucatnyi követett. Szekerek és emberi alakok rajzolódtak ki, kék köpenyek és kék lobogók, melyekbe belekapott a reggeli szél.

Artemis szeme reménytelin csillant, mikor megpillantotta a szemközti domboldalon leereszkedő karavánt.

– Megjöttek! – kiáltott oda Jayce-nek, majd felpattant.

A gróf otromba ásítások és nyöszörgések közepette tápászkodott fel.

– Semmi bajuk, mondtam – majd a barátja mellé lépett és a fejét vakargatta. – Ők gyógyítók. A kardot is tűrhetően forgatják, ráadásul a sebekkel és a fertőzésekkel is boldogulnak.

– Jobban tudnak vigyázni magukra, mint mi – vigyorgott a távolba, érkező kedvese irányába Artemis.

– Abban biztos vagyok – értett egyet Jayce, majd húzott egyet a bőrflaskájából, amiben mindig lötykölődött némi szesz. – Bár bolondabbak is, mint mi – rázta a fejét fintorogva. – Én azért járom a világot, hogy pénzt keressek. Ők azért, hogy mások életét megmentsék, ráadásul ingyen. Nem értem a logikát.

Artemis legyintett.

– Amíg nem azt az életet mentik meg, amit neked kéne kioltanod, addig nem érdemes értened.

Jayce eltöprengve hümmögött.

– Mondasz valamit – vonta meg a vállat, majd maga is jobban szemügyre vette a karavánt. – Mit hoznak ezek? – mutatott a három szekérre, melyeket fekete ponyva fedett.

– Nem tudom – felelte Artemis halkan.

A szeme villámgyorsan járt ide-oda az érkező arcokon, de Elizabethet egyelőre nem sikerült kiszúrnia, holott a karaván egyre közelebb ért. Még akkor sem látta a lányt, mikor a gyógyítók már annak a dombnak a lábánál jártak, aminek a tetején ők maguk álltak.

Jayce hunyorgott, s óvatosan a barátjára sandított. Artemis szemében nyugtalanság tükröződött, miközben hol ökölbe szorította az ujjait, hol kinyitotta őket.

– Hol van? – tört fel Artemisből a kérdés, miközben hideg borzongás futott végig a testén. Mintha egy láthatatlan, jeges kéz érintette volna, amitől görcsbe rándult a gyomra és elakadt a szava. Nem volt jós, mégis, mintha megérezte volna, hogy a gyógyítók mit hoznak a ponyva alatt.

Az első kanca felkaptatott a tetőre. Az aranyhajú lovas arcát ráncok barázdálták, a nő legalább annyi idős volt, mint Artemis és Jayce összesen.

– Úrhölgyem, kérem! – kiáltott neki oda Artemis, mire a nő rászegezte a tekintetét.

Barna szemében nem leledzett más, csupán a rideg üresség, melyet a halál hagy maga után. Ez úgy mellbe vágta a szörnyvadászt, hogy egy pillanatra elakadt a szava.

De aztán nagyot nyelt, és erőt vett magán.

– Kérem! Hol vannak a többiek, úrhölgyem? – kérdezte türelmetlenül. – Hol a többi gyógyító, akik szintén Északra mentek?

Mivel az asszony nem felelt, és megállni sem méltóztatott, Artemis kényszeredetten sétált a leszegett fejjel baktató hátas mellett, amiről ugyanaz a bánat sütött, mint a lovasáról.

– Két holdtöltével ezelőtt nem ennyien indultak útnak, tudom – folytatta a szörnyvadász az ujjait tördelve. – Ugyanezen a dombtetőn álltam, mikor elbúcsúztak. Láttam, hogy mennyien vannak.

A nő továbbra sem állt meg, továbbra sem válaszolt.

Artemis úgy érezte, mintha a falnak beszélne. Ezt ebben a pillanatban meg is elégelte. Felemelte a hangját, amitől a szerencsétlen paripa ijedten összerezzent mellette.

– A fagyos pokolba is! Hol a többi gyógyító? Hol van Elizabeth?

Az asszony megrántotta a kantárt, mire a lova nyerítve megtorpant.

– Mi közöd neked hozzá? – kérdezett vissza rekedten. Lerítt róla, hogy jelenleg a csevegéshez van a legkevesebb kedve, s az efféle embereket a háta közepére kívánja.

– Fontos számomra! – vágta rá Artemis, mire a gyógyító gyanakvón ráhunyorgott.

A szörnyvadász egy rövid ideig állta a mustráló tekintetet, de aztán lesütötte a szemeit.

– Nagyon fontos… Attól tartok, túlságosan is – ismerte be, s érezte, hogy a hangja megremeg, akár az elbarnult levél, melybe belekap az őszi szél.

A gyógyító arcáról eltűnt az ellenszenv, a helyét a bánat és az együttérzés keveréke vette át. Válaszra nyitotta a száját, de szavak helyett előbb csak egy nehéz sóhaj hagyta el a száját.

– Sajnálom –, mondta olyan tompa hanggal, akár egy vajazó kés – de Elizabethtet már sosem láthatod viszont.

Artemis döbbenten lépett egyet hátra.

– Micsoda?

– Számodra ő meghalt.

Az asszony szavai mintha ezernyi késként hatoltak volna Artemis húsába. Hirtelen úgy érezte, minden erő kiveszett a testéből. A lábai elgyengültek, a vállára hatalmas nyomás nehezedett, a tüdejéből kiszökött a levegő, nem hagyva hátra mást, csak egy égető érzést, ami, akár a gyertyaláng a viaszt, olvasztani kezdte a mellkasát.

– Mi az, hogy… Meghalt? – nyögte elfúló hanggal, mint akinek a torkán akadt a falat, holott már abban a pillanatban tudta a választ, mikor megpillantotta a fekete ponyvákat és belenézett az asszony szemébe.

Nagyon is jól tudta, hogy mi történt, csakhogy se elhinni, se beismerni nem merte magának. Egyszerűen nem volt hozzá elég ereje, így csak állt ott, és várta, hogy végül más zúdítsa a nyakába a hátborzongató igazságot.

– Elizabeth megbetegedett – felelte az asszony, s érezhetően neki is komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne remegjen a hangja.

Artemis a fejét rázta.

– És ez miért probléma? Hát, gyógyítsák meg! Kúrálják ki! A himlő nem halálos, van rá ellenszer. Tegyék azt, amiért azt a rohadt kék köpenyt viselik!

– Tennénk, de Elizabeth nem himlőtől szenved.

– Mégis mitől? – dobbantott Artemis, miközben a hangja megtelt kétségbeeséssel. – Mi lehet ott Északon, amit nem lehet meggyógyítani?

A gyógyító arca megrándult, miközben a háttérben felkárogott egy varjú.

– A dögpestis – felelte, s a hangja ridegebb volt, mint egy évezredek óta jégben álló gleccser. – Elizabeth megfertőződött. Elkapta a kórt.

A szó úgy nyilallt Artemisbe, mint tüzes villám a fába. A felkelő nap sugaraitól fénylő világ megfakult, a tájból kivesztek a színek, a csicsergő madarak éneke pedig száraz kórók zörgésévé vált, miközben ő maga belül megsemmisült.

Csak állt némán és reményvesztetten a lovas mellett, mint a halálraítélt a bitófa előtt, miközben a gondolatai felbolydultak, akár egy méhkas, az izmai görcsösen összerándultak, és a forrongó métely szétfeszítette a mellkasát, mialatt a tekintete lassan elhomályosodott a feltörni készülő könnyektől.

Nem akart hinni a fülének.

– De hisz… – érkezett egy hebegő hang a háttérből. – Hisz a kór már nem létezik. Az északiak felkeresték és elégették a gleccserekbe fagyott fertőforrásokat, hogy többé nyoma se maradjon a dögpestisnek – bizakodott Jayce.

A gyógyító haragosan köpött egyet.

– Valóban? Akkor mégis miért fekszik tizenhárom jó emberem mesterséges altatásban a szekereken?

Jayce-t úgy érték a szavak, mintha a nő arcon vágta volna. Tátott szájjal meredt rá az út széléről, de sehogy sem volt képes egy épkézláb választ felköhögni.

– Hogyan? – préselte ki remegő ajkai közül a kérdést Artemis. – Hogyan történhetett mindez? – pillantott a ponyvás szekerekre.

– Fogalmam sincs – ismerte be keserű őszinteséggel az asszony. – Himlőhöz hívtak minket segítségül a céhünk északi tagjai. Felpakoltuk a szükséges gyógyszereket, növényeket, elixíreket és védőfelszerelést, majd Dérpalotába érve rögvest munkához láttunk. Tettük, amiért ezt a rohadt köpenyt kaptuk – rángatta meg a vállán feszülő palástot, miközben feddő pillantást vetett Artemisre. – Éjt nappallá téve dolgoztunk, hogy megfékezzük a betegséget. Mikor végre sikerült és fellélegezhettünk, egy kislány toppant be a sátramba azt állítva, hogy az apukája láztól elgyötörten fekszik az otthonukban – töprengett el egy pillanatra, míg felidézte magában a jelenetet. A szája keserűen lebiggyedt. – Ez a férfi volt az első fertőzött. Egy vadász, aki valahonnan behurcolta a dögpestist, majd pár nap leforgása alatt megfertőzte a város felét.

Artemis úgy tett, mintha az arca viszketne, holott csak a lecsorgó könnycseppeket kívánta a tenyere mögé rejteni.

– Nem tudom, hol szedhette össze a kórt – folytatta a nő. – Nem tudom, hogyan terjedt el ilyen gyorsan, de vért és verejtéket izzadva végül sikerült elkülönítenünk a még egészségeseket a betegektől. Mivel a megbízatásunk ideje lejárt, karantént állítottunk fel és meghagytuk a dérpalotai céhtagoknak, hogy a halottakat mindenképp égessék el. Mostanra valószínűleg már sikerült elfojtaniuk a járványt és az emberek élete a megszokott mederben folyik – fordult hátra, a szekerek irányába. – Egyesek számára azonban még nem ért véget a harc.

– Mennyi ideje van? – kérdezte elfúló hanggal Artemis, miután megzabolázta magát és sikerült visszafognia az érzelmeit.

A gyógyító bizonytalanul megrázta a fejét.

– Pontosan nem tudom megmondani. A kór lefolyása minden esetben más. Az öregeknél alig két hét, a gyermekeknél talán három. Elizabeth a hazavezető úton, a társai ápolása közben fertőződött meg, úgyhogy még a betegség elején jár, ráadásul életerős fiatal, így akár egy hónapig vagy még tovább is küzdhet, míg végül alulmarad… Mert az biztos, hogy alulmarad.

Artemis a gyógyítóra emelte a tekintetét.

– Tényleg nincs rá mód, hogy megmentsék? Akkor sem, ha idejekorán fedezték fel a betegséget?

A nő reszketegen sóhajtott.

– Sajnos nincs – felelte, mire Artemis megtántorodott.

Úgy érezte magát, mint egy leejtett üvegpohár, mely ezernyi apró szilánkra törik. Pislogott és a haját markolászta, miközben egyik lábáról a másikra dülöngélt.

– Mi megteszünk mindent, hogy enyhítsük a fájdalmait – folytatta a nő –, de a dögpestis nem e világi kór. A fekete mágia ragálya, ami ellen csakis úgy védekezhet az ember, ha nem kapja el.

– Vagyis Elizabeth bizonyosan meg fog halni – vonta le a következtetést Artemis, miközben csak valami isteni csodának köszönhette, hogy meg tudott állni a talpán, és nem rogyott térdre.

– Meg – válaszolta a hangjában keserű együttérzéssel a gyógyító, majd tartott egy rövid szünetet. – Ha tényleg szereted, gyászold meg tisztességgel, és emlékezz rá úgy, mint akit örömmel zártál a szívedbe! Adj hálát, hogy megismerhetted, és soha ne feledd el! Ez a legtöbb, amit tehetsz érte – mondta, majd megindította a lovát. – Most viszont engedj utunkra! Hosszú volt az út Északról, a betegeknek pedig mihamarabb ellátás kell, hogy legalább a fájdalmaikat enyhíthessük.

Artemis felelet gyanánt nyögött egyet, mint aki még mindig nem fogta fel, hogy mi történik, aztán esetlenül félrehúzódott.

Míg a karaván gyászos némasággal elhaladt mellette, ő a kezeit tördelte, és a fekete ponyvával letakart szekereket figyelte, miközben a mellkasa úgy feszített, hogy csaknem felrobbant, s a fejében egyetlen név dübörgött:

Elizabeth…

NEGYEDIK FEJEZET

AZ A BIZONYOS MÁSNAP

Egy órán belül mindketten részegre itták magukat. Merev részegre. Artemis olyan erős fájdalmat érzett a mellkasában, amit eddigi élete során még egyszer sem tapasztalt. Ez idáig úgy hitte, a családja elvesztésénél semmi sem okozhat nagyobb törést benne, de ezek szerint gyermekfejjel képtelen volt teljes valójában átérezni, mi is a halál s a veszteség.

Felnőtt önmagára azonban ez már egyáltalán nem volt igaz. Most pontosan tudta, hogy mit veszít: az utolsó esélyét egy olyan életre, ami nem a vérről, a harcról és a halálról, hanem a békességről és az otthonról szól. Az esélyt, hogy újra családja lehessen.

Már be merte ismerni magának az igazat. Elizabeth nem csupán fontos volt számára. Szívből szerette és bármire képes lett volna érte. Viszont most hiába rántott kardot, hogy harcoljon akár az utolsó csepp véréig is, valami olyasmivel állt szemben, amit az acél nem győzhetett le. Így a szörnyvadász, aki halált megvető bátorsággal ölt fenevadakat olyan vidékeken, ahol másból csak préda vált volna, hosszú idő után először újra gyengének és tehetetlennek érezte magát. Egy jelentéktelen személy volt a táncparkett szélén, aki kénytelen végignézni, ahogy a szerelmét egy olyasvalaki hívja keringőre, akitől nem kérheti le.

A halál.

Artemis fájdalmát az elfogyasztott ital nem csillapította, csak egy rövid időre tompította. A késő délutáni órák azonban újra elhozták a keserű valóságot, ami szörnyű fejfájással társult.

– Ébredj! – kopogtatott az ismerős hang a dobhártyáin, miközben záporozó pofonoktól égett az arca. – Ébredj, te részeg disznó!

– Fent vagyok… – morogta Artemis, s közben nagyokat pislogva feltolta magát a koszos deszkákról, amiken feküdt.

Ádáz csatát vívott a fejében tomboló pokollal, amihez kisvártatva csatlakozott a gyötrő émelygés is. A gyomortartalma egy pillanat alatt megindult felfelé, mint egy megállíthatatlanul vágtató vadló. Még épp időben ugrott az ablakhoz.

A hányás után tudatosult benne, hogy nappal van, és ő a Zsoldos Korsójának második emeletén szállt meg, aminek az ablaka nem egy sikátorra, hanem egy széles utcára néz, melyen jelenleg is polgárok tucatjai siettek a dolgukra.

– Tudom – folytatta a háta mögül a hang. – Rémesen érzed magad, nem tudod, hogy kerültél ide és hogy mégis mi történt az elmúlt fél napban. Ráadásul most hánytál le néhány tisztességes ezüstfoki polgárt.

Artemis megfordult, és halálhörgéshez hasonló hangokat hallatva megtörölte a száját az ingujjával, majd ülő helyzetbe csuklott néhányat a párkány alatt. A következő pár percben csak ült csukott szemmel, és a légzésére koncentrált, nehogy megint elhányja magát, s közben a halántékát masszírozta. A koponyája úgy hasogatott, mintha két oldalról fejbe suhintották volna egy-egy harci pöröllyel. Utoljára akkor érezte ilyen kutyául magát, amikor kiüldöztek egy gyapjas jetit az Azúr katakombákból és egy teljes falunyi vakondember háláját kellett leöntenie a torkán.

– Először is, a polgárok miatt ne fájjon a fejed, azokat én is lehánytam.

Artemis végre kinyitotta a szemét. Jayce állt előtte, aki csaknem ugyanolyan megviselten festett, mint ahogy saját magát elképzelte kívülről.

– Hogy mi történt és miként kerültünk ide, azt én sem tudom – magyarázta tovább a gróf, a kezét a gyomrára tapasztva, ami úgy kuruttyolt, mint egy forrásban lévő leves a tűzhelyen. – Én is rémesen érzem magam. Legalább olyan szarul, mint mikor megvendégeltek a vakondemberek az Azúr katakombákban.

Artemis lent tartott egy böfögést, ami valószínűleg hozta volna magával a legurított italok maradványát, majd a fejével kérdőn a kardjára bökött, amit barátja szorongatott a kezében.

– Az minek?

– Ez? – emelte fel a pengét a szeme elé Jayce. – Ezt jó lenne, ha mielőbb magadhoz vennéd!

Artemis kétkedve hörgött.

– Ugyan mégis miért?

– Mert dolgunk van! – lépett közelebb a gróf. – Méghozzá sürgős.

– Az én egyetlen dolgom az, hogy itt rohadjak még pár óráig ezen a padlón – mutatott a deszkákra Artemis –, aztán pedig az, hogy levánszorogjak a söntésbe, és megint berúgjak – böfögött egyet. – Aztán… Aztán ezt ismételgetem újra és újra.

Jayce leeresztette a kardot és megtámaszkodott rajta. A saját bőrén érezte annak következményét, hogy hű barátként megpróbált osztozni Artemis fájdalmán, és vele tartott a reménytelen italozásba.

– Inkább egy kupa sörért nyúlj! – horkant fel két lélegzetvétel között Artemis, immáron a homlokát dörzsölve. – Ne a kardért!

– És az mégis hogy segít Elizabethen? – tette fel a kérdést Jayce, amivel még inkább megforgatta a kést, amit az élet döfött Artemisbe.

– Mert mégis mi segít rajta? – csapott a deszkákra dühösen a szörnyvadász. A szemét pillanatok alatt harag öntötte el. – Te is hallottad, amit a gyógyító mondott. Elizabeth elkapta a kórt és ők nem képesek meggyógyítani. Akkor mégis miért ne ihatnám le magam újra és újra?

– Ők nem – vont vállat Jayce. – De más lehet.

Artemis zavarodott képet vágott.

– A gyógyítók a legtapasztaltabb orvosok a keleti tengertől egészen a Rengetegig – tartott gyors felvilágosítást, holott ezzel Jayce is tisztában volt. – A céhük mind a három uralkodó által elismert. A királyságokban nincs náluk jobb.

– Valóban – értett egyet a gróf. – Se vajákos, se orvos nincs, aki túlszárnyalná őket a királyságokban. Viszont az uradalmakon túl valaki azért akadhat.

Artemis szemében megcsillant a remény.

– Mondjuk, egy amolyan bájitalfőző, mindenhez is értő tudós – boncolgatta tovább a témát Jayce, miközben a hegyén pörgette a kardot. – Rémlik valami, ha azt mondom, hogy Lápliget?

Ebben a pillanatban az emlék áttört az eltelt idő ködén, és Artemis úgy megdermedt, mintha lelocsolták volna egy dézsányi hideg vízzel. Minden harag, bánat és keserűség kifutott belőle, s a másnapos rosszullétről is pillanatok alatt megfeledkezett. Jószerivel szoborrá merevedett, úgy bámult fel a társára.

– Látom, emlékszel – folytatta Jayce, miközben a barátja arcán kiütköző felismerést vizslatta.

– Hogy ne emlékeznék a mocsárra és Onuxra – motyogta Artemis, miközben az emlékei közt kutatott, feltúrva mindent odabent. – Ő… Ő…

– Ő kigyógyította az egyik betegét a kórból – fejezte be Jayce.

Artemis szemében lángra lobbant az az apró szikra, ami fél perccel korábban még csak haloványan pattogott. Felgyújtotta a férfi egész tekintetét, ami valósággal izzott a reménytől.

– Még nincs minden veszve! – meredt Jayce-re, majd egy mély lélegzetvétellel felszívta magát, és állásba ugrott. – Onux még megmentheti Elizabethet!

– Nemcsak hogy megmentheti, de meg is fogja – vágta rá a gróf, miközben sokat sejtető módon a kezében tartogatott kardra pillantott. – Ideje újra meglátogatni a fickót!

ÖTÖDIK FEJEZET

EGY RÉGI BARÁT

A tudat, hogy Elizabethnek mégis van egy szemernyi esélye a dögpestissel szemben, maga volt a szürke felhők szőnyegén áttörő fénysugár, az utolsó mentsvár, amitől Artemis úgy érezte magát, mint a hamvaiból újjáéledt főnixmadár.

Míg ő sietve összekapkodta a részegen szertehagyott holmiját, Jayce lebaktatott a söntésbe, rendezte a tegnap esti számlát, majd némi pluszjárulékért cserébe telepakoltatott Solanaval két méretes bőrzsákot. Kaptak kétszersültet, kenyeret, mézet, vajat, áfonya- és baracklekvárt, szárított húst, valamint két üveggel a késdobáló legjobb söréből.

– Minden itt van, édeskéim – csapta fel a pultra a zsákokat Solana.

– Köszönjük! – bólintott Artemis egy csésze mellől.

A benne lévő löttynek olyan íze volt, mint a buggyant tojásnak, de Solana bizton állította, hogy elűzi a macskajajt.

– Igyad csak, édeském, neki is segített – mutatott Jayce-re, aki egy fokkal tényleg jobban nézett ki, mint ő. De csak egy fokkal.

– Te mikor ittad meg? – kérdezte az itallal küzdve Artemis.

– Úgy egy órája – felelte Jayce, majd elejét véve a további kérdezősködésnek, elmagyarázott mindent. – Amint kipattant a szemem, tudtam, hogy Lápligetbe kell mennünk. Fogalmam sincs, honnan jött a gondolat – vonta meg a vállát. – Talán megéreztem a mocsárszagú leheletemet, franc tudja. A lényeg, hogy bevillant Onux – kocogtatta meg a halántékát. – Próbáltalak felkelteni, de sehogy sem sikerült… Pedig nem gyengén pofozgattalak, nekem elhiheted.

Artemis bosszús pillantást vetett a barátjára, de az figyelemre sem méltatta.

– Így végül egyedül kényszerültem elballagni a legközelebbi ispotályba.

– Elmentél egy ispotályba? – kérdezett vissza meglepetten Artemis. – Minek? Megnézted Elizabethet?

– Nem – rázta a fejét Jayce. – Az összes fertőzöttet a főispotályban őrzik elkülönítve. Csak annyit akartam megtudni, hogy mégis mi mindent tesznek, míg… – harapta el a mondatot. – Míg tudod.

– Tudom – mondta ki Artemis, s nagyot kortyolt. Most meg sem érezte a szájában szétáramló, gyötrelmes ízt. – Mit mondtak?

– Reménytelen a harc, de nem adják fel – felelte Jayce, mire barátja szemébe visszatért az élet. – Álomban tartják a betegeket, közben főzetekkel itatják és gyógynövényekkel füstölik őket. Vannak még elvetemült gyógyítómesterek, akik minden tudásukat bevetik. Elizabeth jó kezekben lesz, míg visszatérünk.

– El sem hiszed, milyen jó ezt hallani! – fakadt mosolyra Artemis, majd lehúzta a teát. – Ettől függetlenül nem érünk rá! Mielőbb indulnunk kell! Megyek Lótuszért, addig hozd a zsákokat! Odakint találkozunk! – bökte oda Jayce-nek, s már ugrott is le a székről.

– Lótuszra nem lesz szükség! – szólt utána a gróf, majd összenézett Solanaval. – Ő itt marad, amíg vissza nem térünk.

– Itt? – torpant meg Artemis.

– Igen, itt – erősítette meg Jayce. – Nyugodj meg, Arty, semmiben sem fog hiányt szenvedni!

Solana a pult mögött engedelmesen bólintott.

– De nem ám, édeském! Nagyon jó dóga lesz, mérget vehetsz rá!

Artemis egy pillanatig habozott, de aztán beleegyezett a dologba.

– És ha Lótusz itt marad, akkor mégis mivel szándékozod megtenni az utat? – vonta kérdőre a barátját.

– Hát, nem lóval! – felelte Jayce, miközben Solanára villantotta a mosolyát, majd felmarkolta a két zsákot és megindult kifelé. Az egyiket a vállára akasztotta, a másikat Artemis kezébe nyomta. – Gyere! – mondta, aztán kimasírozott a kijáraton, és elvegyült az utcán tolongó sokaságban.

Jayce az északi negyed felé vette az irányt, Artemis fürge léptekkel, gondosan kerülgetve az embereket ott loholt mögötte, miközben egyre csak a barna bőrzsák szíjával bajlódott, ami, akárhogy húzta vagy forgatta, töretlenül vágta a nyakát.

– Megkérdezem még egyszer – kezdte, miután sikerült nagyjából megszelídítenie a málháját. – Ha nem lóval, akkor mégis mivel tervezel eljutni Onuxhoz? A fickó több napi lovaglásra tanyázik innen. Ha gyalogolunk, soha nem érünk oda…

– Épp ezért nem gyalogolunk, Arty. – jelentette ki izgatottan Jayce.

– Akkor mégis mit csinálunk?

– Repülünk.

Artemis megtorpant. Csodálkozva dörzsölgette a fülét, hátha rosszul hallott.

– Repülünk?

– Igen, repülünk – válaszolta Jayce anélkül, hogy lassított volna. – Na, mi van? Csak nem berezeltél egy kis magasságtól?

Artemis egyszerre lőtt meglepett és neheztelő pillantást a gróf felé.

– Hadd emlékeztesselek, hogy mikor a Zordkirály sziklaperemeit jártuk az Üvöltő Ormok közt, kettőnk közül nem én nyavalyogtam, mint egy kisgyerek – kérte ki magának a kérdést, miközben slattyogni kezdett. – Csak nem értem, hogy mégis mivel szándékozol repülni.

Jayce sejtelmes vigyorra húzta a száját.

– Egy régi baráttal.

***

Blanx Carter. Így hívták azt a kiöregedett szörnyvadászt, akit Jayce régi barátként emlegetett.

A hatvanas évei derekán járó fickó egykoron az egyik legjobbnak számított a szakmában. A borgőzös pletykák szerint fiatalon, ereje teljében rémeket gyilkolt és szörnyetegeket nyúzott meg puszta kézzel, s állítólag egyszer a koldusvölgyi trollkirály fiát is lenyomta szkanderben.

Mikor Jayce még kezdőként a szárnyait bontogatta a Rengeteg peremvidékein, néhány évre az öreg róka mellé szegődött, aki ugyan már akkor is a dicsőség és siker lejtőjének alján járt – folyamatosan csúszva mind lejjebb –, vállalta, hogy megtanítja számára a szörnyvadászat csínját-bínját.

Blanx hullócsillaga azóta réges-rég kialudt. Már évekkel ezelőtt végleg szögre akasztotta a kardját, aztán vásárolt magának egy telket Ezüstfok korhely negyedének a szélén, közel a várfalakhoz és az azok tövében működő, illegális feketepiacokhoz, majd szó szerint belebolondult az új hobbijába, az üvegfúvásba.

Senki sem értette, miért, vagy hogyan történhetett meg ez a hatalmas váltás, de úgy tűnt, Blanx, aki egész életében szomjazott a kalandra, sikeresen maga mögött hagyta a múltját és letelepedett. A róla szóló kocsmai legendák azonban tovább éltették őt és régen letűnt fénykorát.

Artemis is csak jókora kupa sörök társaságában hallott néhány hetvenkedő históriát, melyekben Blanx és Jayce együtt rántottak kardot, s rohantak szembe koboldok, láprémek vagy éppen orkok tucatjaival. Persze tisztában volt Jayce és a hozzá hasonló, nagyszájú mesemondók költői képességeivel és azzal, hogy alkalomadtán képesek oly módon kifacsarni egy-egy eseménytelen vadászatot vagy ingerszegény utazást, hogy azok dalba illő, hősies kalandtörténetekké avanzsálódtak, de magát a barátságot, ami összekötötte a két férfit, azt sosem vitatta.

– Ott van! – bökött a fejével Jayce az utca bal oldalán egy kapura, ami legalább akkora telket rejtett maga mögött, mint ami a belső, gazdag negyedeket jellemezte.

– Ilyen jövedelmező az üvegfúvás? – vágta csípőre a kezét Artemis, majd előbb a kertes Carter-rezidenciára, aztán a többi, talpalatnyi udvarral alig megáldott sorházra vetette a tekintetét.

– Valószínűleg a feketekereskedelem jóvoltából – jegyezte meg Jayce. – A külső negyedekben nagyon pörög az üzlet, a gondosan megmunkált üveg pedig ritkaságszámba megy.

– Akárcsak a repülni képes, régi barátok – gúnyolódott Artemis. Barátja ezt szándékosan elengedte a füle mellett. – Most már tényleg nagyon kíváncsi vagyok, hogy mégis mije van az öreg Blanxnak, amivel meghódíthatjuk az eget. Pegazus ménese? Ilyen kis pofás otthonka mellett nem lepődnék meg, ha az üvegfúvásból arra is telne.

Jayce megrázta a fejét.

– Allergiás rájuk. Legalábbis úgy emlékszem. Bár megeshet, hogy keverem az egyszarvúakkal.

Artemis keresztbefonta a karját a mellkasa előtt, s türelmetlenül pillantott a barátjára, amivel egyértelműen jelezte, hogy nem anekdotákra, hanem válaszra vár.

– Egy léghajója van, na! – bökte ki végül a gróf, miközben odalépett a Carter-ház kapujához és megkongatta az oroszlánfejet formázó rézkopogtatót. A mázolt tölgyfakapu öblös dörömböléssé erősítette a kopogást. – Elvileg még a trollkirály fiától nyerte sok-sok évvel ezelőtt.

Artemis megráncolta a homlokát.

– Szkanderen?

– Kriketten – felelte Jayce olyan hangnemben, mintha ez magától értetődő lenne. – Ki olyan hülye, hogy szkanderezzen egy trollal?

Ki olyan hülye, hogy krikettezzen eggyel? – rázta a fejét Artemis, majd nekitámaszkodott a kapunak.

– Egyébként miből gondolod, hogy segíteni fog? – tette fel a húsbavágó kérdést. – A szóbeszéd szerint évek óta nem hagyta el a várost. Letelepedett, vett egy házat és felfuttatott egy üzletet. Nem hinném, hogy annyira vágyik egy efféle kiruccanásra, amivel mi kecsegtetjük – mutatott kettőjükre.

– Ez bennem is megfogalmazódott, igen – ismerte be keserű szájízzel Jayce. – Éppen ezért remélem, hogy valahol mélyen maradt még benne egy darab a régi Blanxból.

A kapu alatt ekkor lomha csoszogás nesze hallatszódott, amit nem sokkal lemaradva mély, rekedtes szavak követtek. A hang olyan volt, mintha a gazdája egész életében bagót szívott volna.

– Ki az?

– Egy régi barátod – felelte elégedett vigyorral az arcán Jayce.

– Nekem nincsenek régi barátiam. Vagy ha voltak is, már nem élnek.

A gróf képéről azonnal leolvadt a bizakodó mosoly. Megilletődve fordult hátra Artemishez.

– A te barátod! – tárta szét a karját. – Csinálj valamit!

Jayce közelebb hajolt a kapuhoz.

– Jayce Veniel vagyok. Emlékszel rám, hisz évekkel ezelőtt együtt vadásztunk odakint.

– Sok emberrel vadásztam odakint.

– Én vagyok az a lecsúszott gróf, az istenért!

– Aztat bárki mondhassa!

– Na, ide figyelj, Blanx! – szabadult el Jayce hangja, miközben rávágott egyet a kapura. Olyan gyorsan elfogyott a türelme, mint lyukas dézsából a víz. – Gondolhatod, hogy nem véletlenül vagyok itt. Engedj be, vagy tűzifát aprítok a rohadt kapudból, te pedig olyat kapsz, hogy visszasírod annak a hegyháti gránitgólemnek a jobb horgát!

Artemis meglepve, mégis elismerő hümmögéssel nyugtázta az indulatos monológot, amit hosszú csend követett.

– Az a gránitgólem tényleg nagyot ütött – jött a beismerő válasz, majd kattant a zár, és az egyik kapuszárny résnyire kitárult. A nyílásban egy viszonylag magas, hordó mellkasú, telt arcú öregember jelent meg a feje búbján már erősen ritkuló, ősz hajjal, orra alatt egy széles vigyorral, ami mindössze négy megsárgult fogat rejtett. – Kétlem, hogy felül tudnád múlni.

– Ne akard, hogy megpróbáljam! – felelte Jayce aztán egy rövid szempárbajt követően elvigyorodott és kezet nyújtott rég nem látott mesterének. – Semmit sem változtál, mióta utoljára láttalak. Leszámítva persze ezeket – vicsorgatta a fogait.

– Jártam egy vajákosnál Kobaltszirten, aki adott valami fogselyem izét – rázta meg Blanx kezét –, de, hát, nem segített. Elvileg a túl sok bagó tette – vont vállat, majd tekintetét Artemisre emelte.

Jayce készségesen bemutatta barátját, s miután Artemis is kapott egy személyre szabott, négyfogas mosolyt, Blanx jószerivel berántotta őket az udvarra.

– Na, de kerüljetek beljebb, ne ácsorogjatok odakint! – mondta, és már zárta is vissza a kaput. – Elnézést kérek a kis színjátékért, de sajnos szükség van rá. Amióta ugyanis beindult az üvegbiznisz, rengeteg rokon és régi barát jönne látogatóba. Azt állítják kíváncsiak az otthonomra, a műhelyre meg magára az üzletre, de az én eszemen nem járnak túl! – kopogtatta meg a halántékát. – Mindegyikük szeletet akar a tortából. A pénzem kell nekik!

– Biztosíthatlak, hogy mi nem a pénzed miatt vagyunk itt – magyarázta Jayce.

– Nem is feltételeztem – dohogta Blanx, majd megindult az udvar közepén álló, két emeletes kőház irányába. – Neked amúgy is van elég – lökte oldalba egykori tanítványát, miközben visszataszító mosolyát mutogatta. – Ahogy hallottam, egész szép nevet szereztél magadnak a szakmában.

– Igen, bár ettől függetlenül annyira nem vagyok gazdag – ellenkezett Jayce, miközben körbetekintett az udvaron.

A ház körüli pázsitot láthatóan nagy gonddal ápolták, a bokrokat formára nyírták, melyek között egy élethű pegazus szobra is helyet kapott, amint hátsó lábaira ágaskodva, szökőkút gyanánt köpte a vizet a magasba.

– Miért? – csillant fel Blanx szarkalábak közé bújt szeme. – Még mindig hajlamos vagy elherdálni az összes pénzed egyetlen este alatt a szabad városokban?

Jayce a nyakát dörzsölgette.

– Te is tudod, hogy megy ez – felelte megadóan. – Anno te is nyakig benne voltál az italban és a női…

– Miben volt benne? – harsant egy morcos női hang a ház irányából. – Miben volt benne az én bubum?

– Semmiben, drágám! – fordult rögvest a nőhöz Blanx. Meglepően mézesmázosan beszélt vele, mintha mindenképp a kedvében akarna járni vagy mintha tartana attól, hogy dühbe gurul.

Jayce jót derült Blanx, az egykoron legendás harcos becenevén, Artemis viszont inkább szörnyülködött, mintsem mókázott. Az igazat megvallva, minden erejével azon dolgozott, hogy elnyomja az undort, ami akkor tört fel belőle, mikor megpillantotta Blanx drágáját. Az asszony ugyanis, aki egyébként a Marlene nevet viselte, olyan ronda volt, mint egy elhízott varacskos disznó, amit egy barlangi hárpiával kereszteztek, ráadásul akkorára nőtt, amekkorára még egy férfi se tudna. Valóságos óriás volt, aki a férje jó szokásához híven, maga is bagót csámcsogva teregetett a verandán.

– Újabb példa arra, hogy a szerelem vak – viszolyogta Artemis halkan, csak úgy magának, majd mély levegőt vett, és visszatért a beszélgetéshez.

– Ha lehet, ne nagyon emlegesd fel a múltamat Marlene előtt! – súgta a nőre sandítva az öreg üvegfúvó. – A féltékenyebb fajta feleségből való.

– Akkor jobb lenne, ha valami olyan helyen beszélnénk, ahol nem hallhat minket – javasolta Jayce, miközben komolyságot erőltetett magára.

Blanx fásultságát nyugtalan pillantások váltották fel.

– Ti nem egyszerűen látogatóba jöttetek, mi?

– Nem! – vágta rá Artemis, s közelebb lépett az öreghez. – Úgyhogy jobb lenne, ha végre a tárgyra térhetnénk.

***

Blanx tétovázás nélkül hátravezette a két szörnyvadászt a műhelyébe, ahol egy ütött-kopott deszkaasztalhoz ültette őket, melyen rendezetlen halomban hányódtak a szerszámai. Rögtön ezután töltött egy-egy pohárkával abból a bornak csúfolt italból, amit isten tudja, honnan szerzett, de már akkor is előszeretettel kínálgatott, mikor Jayce még tanítványként ügyködött mellette, majd helyet foglalt a vendégeivel szemben.

Míg Jayce visszautasította a vöröses löttyöt, Artemis bizakodva nyúlt az egyik pohárért, s amatőr módon, próbakorty nélkül húzott egyet belőle. Ennek az eredménye kis híján ugyanaz lett, mint amit egy órával ezelőtt is produkált a Zsoldos Korsójának ablakában. Miután a borral, a gyomrával és a száját kitöltő pocsék ízzel is megküzdött, nagy vonalakban felvázolta az érkezésük okát Blanxnak.

A valamikori szörnyvadász döbbenten hallgatta a történetet. Mivel az évei többségét még az előtt élte le, hogy az északi népek elégették volna a fertőforrásokat, nem egyszer tapasztalta meg, milyen is, mikor a ragály rászakad az emberiségre. Pontosan tudta, hogy mire képes a kór, hogy mit művel a testtel, s hogy végső soron mivé változtatja az embert.

Mikor Artemis végzett, és összekulcsolt ujjait az asztallapra tette, Blanx csak maga elé meredt, bele egyenesen a poharába. Sokáig egy szót sem szólt, mintha teljesen belebújt volna a gondolataiba. Percek múltával felpillantott, és a tekintetében őszinte együttérzés tükröződött.

– Nagyon sajnálom! – nézett bele Artemis szemébe. – Sok évet megéltem, láttam csúnya dolgokat a világban, köztük azt is, ahogy a dögpestis felemészt néhány hozzám közelállót. Ez a legrettenetesebb és a legirtóztatóbb halál, melyet a sors kiszabhat büntetésül. Senki sem érdemli meg, főleg nem egy nemes lelkű gyógyító.

– Nem a sajnálatod kell, Blanx! – hajolt előre Jayce, miközben öklével ráütött az asztalra, hogy kellő hangsúlyt adjon a szavainak. – Hanem a segítséged!

Az öreg zavarodottan hátradőlt.

– Hogy segíthetnék én? – tudakolta, és a mellkasára bökött. – Csak egy üvegfúvó vagyok, nem valami eszeveszett kuruzsló. Az egyetlen szuperképességem, hogy megjósolom az esőt, mert fáj előtte a derekam.

– Egy exszörnyvadász vagy, akinek van egy kicseszett léghajója! – közelített a másik oldalról a gróf. – Tisztában vagyunk vele, hogy már nem vagy benne a szakmában, ezért nem is azt kérjük, hogy tarts velünk a Rengetegbe szörnyeket ölni. Mindössze egy fuvar kell Lápligetig meg vissza, mert az egyetlen ember, aki talán segíthet Elizabethen, az ott tanyázik egy mocsárlakban.

– Aki elkapta a kórt, azon nem lehet segíteni – sóhajtott keserűen Blanx, és lesütötte a szemét.

– Nem vagy isten, hogy ezt eldöntsd! – mordult fel gyilkos tekintettel Artemis, mire rövid csend ült a szobára.

– Blanx, megvan a léghajó vagy nincs? – szegezte neki a kérdést Jayce, mire egy bólintást kapott válaszul. – Akkor mégis mi a gond? Az üzlet? Csak itt tudod hagyni pár napig, nem hinném, hogy azalatt tönkremész.

Blanx válasz helyett csak tördelte a kezét, aztán amikor már nem bírta tovább az őt ostromló tekintetek súlyát, kifakadt.

– Szarok az üzletre! – kiáltott fel. – Évek óta csinálom és rohadtul unom. Minden egyes nap ugyanaz a kemence, ugyanaz az anyag, ugyanaz a metódus, miközben nem történik velem semmi. Az ég szerelmére, én legbelül harcos vagyok – csapott a mellkasára –, nem egy pocakos öregember, aki üvegcséket gyárt. Legszívesebben most azonnal pattannék arra a léghajóra és mennék veletek akár a Rengetegbe is, hogy újra elevennek érezhessem magam. Csak éppen… – fordult hátra, a műhely ajtajának irányába. – Csak éppen, Marlene nem engedi.

Jayce és Artemis meglepetten néztek össze, s csaknem elnevették magukat.

– Marlene? – ismételte a gróf, felvonva az egyik szemöldökét. – Nem engedi?

– Ti nem tudjátok, hogy milyen – erősködött Blanx, de Jayce tudomást sem vett a sirámról.

– Mióta kell neked az engedélye? Mióta mondja meg neked egyáltalán bárki, hogy mit csinálj és mit ne? Te Blanx Carter vagy, könyörgöm! Hősmesék zengenek rólad! Puszta kézzel öltél rémeket, fénykorodban legyőztél egy troll herceget is. Te a magad ura vagy!

Artemis feszülten figyelte, amint barátja szavai lángra kapnak Blanx szívében.

– Segítened kell! – halkult el Jayce hangja. – Sok-sok éve, még a járványok idején, akiket te láttál meghalni, azoknak valóban nem volt esélyük. Viszont Elizabethnek és a többi fertőzöttnek most talán van. Kellesz nekünk és a betegeknek is, mert ha csak egy szemernyi esély is van rá, hogy az az őrült fickó Lápligetben ismeri az ellenszert, akkor oda kell mennünk!

Blanx arcra megrándult, aztán feltüzelve rávágott az asztalra.

– Igazad van! Kutya legyek, igazad van!

– Akkor segítesz, ugye? – kérdezte Artemis, s koccintásra emelte a poharát. Szerencsére még időben észbe kapott, és még azelőtt visszarakta az italt az asztalra, mielőtt az öreg is a sajátja után nyúlhatott volna.

– Igen segítek! – vágta rá Blanx. – De óvatosnak kell lennünk!

HATODIK FEJEZET

IRÁNY LÁPLIGET!

Artemis döbbenten szembesült vele, hogy a Carter-rezidencia hátsó kertje legalább akkora, mint az első udvar. Itt azonban nem formás bokrok és zöld pázsit fogadta őket, hanem egy sík és üres terület, rajta egy méretes, ponyvával letakart valamivel.

Mikor Blanx némi szenvedés árán lerántotta a leplet, egy olyan szerkezet bukkant elő, melyhez foghatót korábban még sem Artemis, sem Jayce nem látott.

Egy léghajó volt az, csakhogy nem az emberek tervezte, óriás ballonnal és viszonylag apró hajótesttel kialakított modell, hanem egy sokkal öregebb darab, melyet még a félvérek építettek. A fedélzetet képező törzs pehelykönnyű anyagból, az ősi szélfüzek deszkáiból készült, így a megszokottnál jóval kisebb ballon is fel tudta emelni, a far részén pedig helyet kapott egy vízhajtású rotor, ami, Blanx elmondása szerint, valamiféle hidrogén gázzal működött, és amitől rendkívül gyors és mozgékony lett a szerkezet.

– Íme, a kicsike! – mutatott diadalmasan a léghajójára az öreg. A vörös-fekete csíkos ballonon, melyet vaskos kötelek rögzítettek a hajótesthez, troll jelképek tucatjai sorakoztak, s a tat korlátoszlopai is inkább hasonlítottak lándzsákra, mintsem egyszerű fa rudakra. Néhol még különféle, mázolt koponyákat is látni lehetett, bizonyára a trollok sajátos ízlésű díszítése gyanánt. – Lenyűgöző, nemde?

Blanx úgy felvillanyozódott, akár egy húszéves, hisz hosszú idő óta ez volt az első alkalom, mikor újra belekóstolhatott a kalandba. Már ha egy kis léghajózást annak lehet nevezni. Odasietett a hajóhoz, majd felmászott az oldalára szerelt létrán.

– Ti nem jöttök? – kiáltott le a két szörnyvadásznak, akik még mindig csak a hajót vizslatták. Mielőtt azonban válaszolhattak volna, belehasított a levegőbe a már korábban is hallott, goromba és fülsértő női hang.

– Blanx Carter! – rikoltotta megveszekedetten Marlene, miközben kimasírozott a házból. – Azonnal szállj le arról a léghajóról! Mégis mit képzelsz, hová mész?

– Na, ezért mondtam, hogy óvatosnak kell lennünk! – magyarázta az öreg, aztán hirtelen eszébe jutottak Jayce szavai. – De tudjátok, mit? Nekem ne mondja meg! – jelentette ki elszántan, és azzal odalépett a korláthoz.

– Ide figyelj, Marlene! – üvöltött vissza a feleségének. – Sok esztendeje már, hogy felhagytam miattad a vadászattal és a harc helyett téged választottalak! Azóta itt rohadok ezen a birtokon, üveget gyártok, és pénzzel, ékszerekkel, ruhákkal meg minden mással elhalmozlak téged, amire csak szükséged van! És mindezért mit kaptam cserébe? Szart se! Önkéntes börtönbe vonultam miattad, miközben te elhíztál és tűzokádó sárkánnyá változtál!

Artemis és Jayce meghökkenve néztek össze.

– Szóval most fogom magam és elmegyek egy időre! – folytatta Blanx egy győzedelmes mosollyal az arcán.

A két szörnyvadász egyszerre fordult Marlene irányába, aki csípőre vágott kézzel állt a ház tövében. A kertre ereszkedő csend olyan mély volt, akár egy kanyon, s ahogy múltak a másodpercek, érezhetően megtelt a levegő feszültséggel, ami végül vulkánként robbant ki Marleneből.

– Mész a faszt! – rikoltotta, mire Blanx mosolya megkeményedett, a magabiztossága pedig elpárolgott az arcáról.

– Na, ez nem jött be – nyögte, aztán Artemisékhez fordult. – Jobban tennétek, ha sietnétek a felszállással! – mutatott a feleségére, aki úgy robogott feléjük, mint egy megállíthatatlan bivalycsorda élén törtető bika. – Eloldozom a köteleket, és beindítom a rotort.

– Lehet, hogy csak azért mérges, mert lekövérezted – vetette fel Jayce. Láthatóan nem érezte át a helyzet súlyát, mert tett pár lépést a közeledő asszony irányába, majd odaintett neki. – Nyugodjon meg, kérem, maga nem olyan kövér!