Lisa Kleypas: Sugar Daddy

St. Martin's Press, New York, 2007

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2007 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-804-4

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Férjemnek, Gregnek, aki az igaz szerelmem, a legjobb barátom, a kalandom, a vigaszom és szívem térképének iránytűje. Mert forrón ölel; mert mellette szépnek érzem magam; mert szórakoztató és okos; mert mindig a tökéletes bort választja; mert gondoskodik a családról, és mert mindig ő a legérdekesebb személy a szobában.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mialatt ezt a könyvet írtam, sok ember segítségére és tudására támaszkodhattam. Külön kisregény lehetne, ha le akarnám írni mindazt, amit értem tettek. Remélem, tudják, milyen hálás vagyok nekik.

Mel Berger egy rendkívüli ügynök, aki bölcsességével, türelmével és humorával végigkísért pályafutásom minden fázisán, és sohasem szűnt meg bízni bennem.

Jennifer Enderlin, aki azt akarta, hogy szárnyaljak, és segített szárnyakat bontani. Nemcsak ragyogó szerkesztő, de gyönyörű teremtés kívül és belül.

Sally Richardson, Matthew Shear, George Witte, Matt Baldacci, John Murphy, Dori Weintraub, Kim Cardascia és a St. Martin’s Press többi tagja. Köszönet a tehetségükért és a csodálatos munkájukért.

Köszönöm Linda Kleypasnak, Lloyd Kleypasnak és Ki Kleypasnak az érzelmi támogatást és a tisztánlátást. Köszönöm, hogy segítettek megismerni és megérteni, hogy honnan jöttünk, hogy megválaszolták milliónyi kérdésemet, és hogy remek társaság és szerető családként állnak mellettem. De legfőképpen azt, hogy vezérlőcsillagok kicsiny és tökéletes konstellációját alkotják. Nektek köszönhetem, hogy bárhová megyek is, mindig hazatalálok.

Külön köszönet illeti okos és életvidám édesanyámat, aki, ahogy Marie Brenner mondaná, igazi hölgy.

Irate és Harrell Ellisnek köszönöm, hogy jó időben jó tanácsot adtak, segítettek, hogy higgyek magamban, és hogy erős és rendíthetetlen szeretetükkel mindig biztos menedéket nyújtottak. Köszönöm a csodálatos estét, amikor megosztották velem Mac Palmerről őrzött emlékeiket. Cristi és James Swayze-nek köszönöm a szeretetüket és a bátorításukat, valamint azt, hogy annyi évvel ezelőtt megváltoztatták az életemet, amikor megszervezték nekem azt a nagyon is jó vakrandit.

Köszönet illeti Christina Doddot, a világ legjobb barátnőjét, aki azt mondta, tudok „kortárs” regényt írni, s mint kiderült, igaza volt. Ugyancsak köszönet illeti Liz Bevarlyt, Connie Brockway-t, Eloisa Jamest és Teresa Madeirost, akik mindig felemelnek, amikor elesem, minden helyzetben megvédenek, és szeretettel vesznek körül. Nélkületek nem tudtam volna megcsinálni.

Köszönöm Geralyn Dawsonnak, Susan Sizemore-nak és Susan Kay Law-nak, hogy türelmesen meghallgattak, értékes tanácsokkal segítettek, megmutatták, hogyan készítsek karamelles kesudiószeleteket, hogyan írjak vámpírtörténeteket, hogyan egyem teáscsészéből a zabpelyhet, és olyan barátokká váltak, akiket szeretnék örökre megtartani.

Köszönetet mondok Billie Jonesnak, a legnagylelkűbb nőnek, akit ismerek, és a férjének, James Walton Jonesnak a szeretetükért, a bölcsességükért és szellemességükért, valamint azért a nyáresti vacsorapartiért, amelyet barátokkal tölthettem, akik az emlékeikről meséltek, és segítettek megérteni a történetem igazi lényegét. Köszönöm ezeknek a barátoknak – Mayor és Mrs. Norman Erskine-nek, Mena Nicholsnak, Betsy Allennek, J. C. Chatmasnek, Weezie Burtonnek, Charlsie Brownnak, Necy Matelskinek, Nancy Erwinnek, Gene Erwinnek, Sara Nortonnak, Hammond Nortonnak, Lois Coopernek, Bill Reynoldsnak és Mary Abbot Hessnek –, hogy többféleképpen inspiráltak.

Köszönet Patsy és Wilson Klucknak az értékes visszaemlékezésekért, a szeretetükért, és külön köszönet Patsynek, aki megmutatta, mi a legjobb a texasi nőkben.

Köszönet Virginia Lake-nek, aki arra ösztökélt, hogy megírjam egy olyan nő történetét, aki győzedelmeskedik az élet nehézségein, s teszi ezt nőies bájjal, elszántsággal és humorral… csupa olyan tulajdonság, amely Virginiának is a sajátja.

Köszönöm Sandy Colemannek a barátságát, a támogatását és a romantikus műfaj iránti szeretetét.

Köszönet illeti Michelle Buonfigliót, a rendkívül intelligens és karizmatikus nőt, aki megtanított, hogy büszke legyek a munkámra.

Amanda Santanát és Cindy Torrest nem csupán azért, mert megválaszolták a hajszobrászattal kapcsolatos szakmai kérdéseimet, hanem mert megosztották velem személyes tapasztalataikat és emlékeiket.

Legfőképpen két gyermekemnek – két csodámnak – vagyok hálás, akik szívem-lelkem minden zugát örömmel töltik be.

ELSŐ FEJEZET

Az apám meghalt egy fúrótorony-balesetben, amikor négyéves voltam. Apu még csak nem is olajmunkás volt. A cég embereként öltönyt és nyakkendőt viselt, amikor a termelést és a fúrótornyokat ment ellenőrizni. De egy nap megbotlott a padlózat repedésében, és huszonöt métert zuhant a lenti padlóra. A nyakát szegte, és azonnal meghalt.

Sokáig tartott, míg megértettem, hogy apu soha többé nem jön vissza. Hónapokig ültem a Houstontól nyugatra fekvő Katyben lévő házunk ablakánál. Néha kiálltam a kocsifeljáró végébe, és megnéztem minden egyes elhaladó autót. Nem számított, hányszor mondta el anyu, hogy ne várjam, nem adtam fel. Azt hiszem, azt reméltem, hogy pusztán az akaratom erejével elérem, hogy megjelenjen.

Csak maroknyi emlékem van az apámról, azok is inkább benyomások. Néhányszor biztosan meglovagoltatott a vállán… emlékszem, milyen kemény volt a mellkasa a vádlim alatt, az élményre, ahogy magasan a levegőben ringatózom, miközben ő keményen tartja a bokám. És a hajára, a rétegesen nyírt, fényes fekete fürtök durva tapintására az ujjaim alatt. Szinte a hangját is hallom, ahogy az Arriba del Cielót énekli, egy mexikói altatódalt, amelytől mindig szépeket álmodtam.

A fésülködőasztalomon van egy bekeretezett fotóm apuról, az egyetlen, amim maradt. Westerninget visel rajta, elöl gyűrt farmert és bőrövet akkora ezüst és türkiz csattal, mint egy kistányér. A szája sarkában apró mosoly bujkál, és mosolygödröcske bontja meg napbarnított arcának simaságát. Azt mondják, okos ember volt, romantikus és szorgalmas, akinek nagy céljai voltak az életben. Hiszek benne, hogy valóra is váltotta volna őket, ha több évet juttat neki a sors. Nem sokat tudok az apámról, de abban biztos vagyok, hogy szeretett. Ez még ezekből az apró emlékmorzsákból is érződik.

Anyu sohasem talált olyan férfit, aki az apu helyére léphetett volna. Vagy hogy pontosabban fogalmazzak, nagyon is sokat talált. De egyikük sem maradt túl sokáig. Gyönyörű nő volt, ha nem is boldog, és sohasem okozott gondot neki, hogy férfit találjon. Az azonban, hogy meg is tartsa, már más kérdés. Mire tizenhárom éves lettem, anyu annyi férfin volt túl, hogy számon sem tudtam tartani. Megkönnyebbülés volt, amikor végre talált valakit, akiről úgy vélte, hogy mellette meg tud maradni egy ideig.

Megegyeztek, hogy a texasi Welcome-ba költözünk, nem messze attól a helytől, ahol a férfi nevelkedett. Mint kiderült, Welcome volt az a hely, ahol mindent elvesztettem, és mindent elnyertem. Welcome volt az a hely, ahol az életem az egyik vágányról áttért egy másikra, és olyan helyekre irányított, ahová eszembe sem jutott volna menni.

A lakókocsiparkban töltött első napon végigsétáltam a zongorabillentyű-szerűen felállított lakókocsisorok közti egyik zsákutcán. A lakópark nem volt más, mint zsákutcák piszkos hálózata, az egyik szélén egy újonnan épített körúttal, amely megkerülte a bal oldalát. Mindegyik lakókocsi a saját betontalapzatán állt, és alumínium- vagy farács vette körül. Néhány előtt apró udvar volt, ahol a hőségtől megbarnult virágú, megkérgesedett szárú selyemmirtusz küzdött a túlélésért.

A délutáni nap kerek és fehér volt, mintha csak papírtányért ragasztottak volna fel az égre. Úgy tűnt, mintha alulról ugyanolyan erővel sugározna, mint odafentről, látható hőhullámokban verődve vissza a kiszáradt talajról. Az idő ólomlábakon járt Welcome-ban, ahol az emberek úgy vélték, semmi sem éri meg a fáradságot, amit sietve kell csinálni. A kutyák és a macskák a nap nagy részét átaludták a forró árnyékban, csak néha emelve fel a fejüket, hogy pár csepp langymeleg vizet lefetyeljenek a vízcsapnál. Még a legyek is lassan repültek.

Egy csekket tartalmazó boríték zizegett a levágott szárú farmerom zsebében. Anya megkért, hogy vigyem el Mr. Louis Sadleknek, a Bluebonnet Ranch vezetőjének, aki a lakókocsipark bejáratánál lakott egy vörös téglás házban.

A lábam puhára főtt a cipőben, ahogy a töredezett aszfalton ballagtam. Megláttam két idősebb fiút, akik laza, nyugodt tartással ácsorogtak egy tinilánnyal. A lány hosszú copfban viselte szőke haját, a homlokába fésült frufrut hajlakkal rögzítette. Napbarnított bőrét nagyrészt szabadon hagyta a kurta rövidnadrág és az apró, lila bikinitop, ami megmagyarázta, a fiúk miért szenteltek neki akkora figyelmet.

Az egyik fiú rövidnadrágot és trikót viselt, míg a másikon, a sötét hajún kopott Wrangler és Roper csizma volt, amelyet vastagon borított a piszok. Fél lábára nehezedve állt, egyik hüvelykujját a farmerzsebbe akasztotta, míg másik kezével hevesen gesztikulált beszéd közben.

Volt valami feltűnő a karcsú, sovány alakban, a kemény arcélben. A belőle sugárzó életerő szinte mellbe vágta az embert abban a hőségtől eltunyult környezetben.

Bár a texasiak, legyenek bármilyen korúak, természettől fogva közvetlenek, és habozás nélkül odaköszönnek az idegeneknek, nyilvánvaló volt, hogy észrevétlenül elsétálhatok mellettük. Ez így meg is felelt nekem.

De amikor halkan elballagtam mellettük az út másik oldalán, hirtelen mozgás és harsány hang riasztott meg. Hátrahőköltem, ahogy két, dühösnek látszó pitbull iramodott felém. Sohasem féltem a kutyáktól, de ez a kettő láthatóan ölni készült.

Az ösztöneimnek engedelmeskedve sarkon pördültem, hogy elmeneküljek. Ezeréves tornacipőm simára kopott talpa megcsúszott egy kövön, a lábam kiszaladt alólam, és négykézlábra estem. Felsikoltottam, és a karommal eltakartam a fejem, azt várva, hogy a kutyák rögtön ízekre szaggatnak. De dühös hang csattant a fejem fölött, és fogak helyett erős kéz szorítását éreztem magamon.

Felkiáltottam, és ahogy megfordultam, egyenesen a sötét hajú fiú arcába néztem. Gyorsan végigmért, aztán megfordult, és ismét a kutyákra kiabált. Azok hátráltak néhány métert, ijesztő ugatásuk duzzogó morgássá szelídült.

– Gyerünk, a fenébe is! – dörrent rájuk a fiú. – Vonszoljátok haza a hátsótokat, és ne ijesztgessétek az embereket, ti szánalmas sza… – Észbekapott, és gyorsan rám pillantott.

A pitbullok elcsendesedtek, és meglepő hangulatváltással hátráltak, rózsaszín nyelvük félig felpöndörödött szalagként lógott a szájukból.

A megmentőm utálkozva nézte őket, miközben odaszólt a trikós fiúnak.

– Pete, vidd vissza a kutyákat Miss Marvához.

– Maguktól is hazatalálnak – tiltakozott a fiú, mert nem szívesen hagyta volna ott a bikinifelsős lányt.

– Vidd vissza őket – hangzott a megfellebbezhetetlen utasítás –, és mondd meg Marvának, hogy ne hagyja folyton nyitva azt az átkozott kaput.

A beszélgetés alatt lenéztem, és láttam, hogy a térdem lehorzsolódott, és telement piszokkal. Kínos zavarom teljessé vált, amikor a sokk elmúltával kitört belőlem a sírás. Minél erősebben próbáltam lenyelni a torkomat fojtogató gombócot, annál erősebben zokogtam. Könnyek patakzottak a nagy, műanyag keretes szemüvegem mögül.

– Ó, az isten szerelmére… – hallottam a trikós fiú morgását. Hatalmas sóhajjal a kutyákhoz ment, és nyakon ragadta őket. – Gyertek, ti bajkeverők.

A kutyák engedelmesen vele tartottak, okosan a két oldalán ügetve, mintha kutyakiállításon parádéznának.

A sötét hajú fiú ismét felém fordult.

– Jól van, na… minden rendben. Ne sírj, kedves. – Vörös zsebkendőt vett elő a hátsó zsebéből, és törölgetni kezdte az arcomat. Ügyesen felitatta a könnyeimet, megtörölte az orromat, majd rám szólt, hogy fújjak. A zsebkendőnek csípős, férfiverejtékszaga volt, és szorosan az orromra tapadt. Akkoriban minden férfinál vagy fiúnál, legyen bármilyen korú, volt egy vörös zsebkendő a farmerzsebbe gyűrve. Láttam már szűrőnek használni, kávéfilternek, porvédő maszknak és egyszer rögtönzött gyerekpelenkának.

– Soha ne szaladj így el a kutyák elől. – A fiú visszagyűrte a zsebkendőt a hátsó zsebébe. – Bármennyire megijedsz is. Csak nézz félre, és jó lassan menj tovább, érted? És kiáltsd azt, hogy „ne”, de hangosan, mintha komolyan gondolnád.

Szipogva bólintottam, és az arcát néztem. A széles szája mosolyra húzódott, amitől görcsbe rándult a gyomrom, és a lábujjaim begörbültek a tornacipőben.

Csak milliméterek választották el attól, hogy igazán jóképű legyen. A vonásai túl nyersek és nyíltak voltak, az orrnyerge pedig görbe, mintha egyszer eltört volna. De a mosolya perzselt, és kék szeme még világosabbnak tűnt a nap fényében és a napbarnított arcbőr sötétjében. Sötét haja fénylett, mint a nyérc szőre.

– Azoktól a kutyáktól nincs miért félned – mondta. – Nagy csirkefogók, de amennyire tudom, eddig még senkit sem haraptak meg. Tessék, fogd meg a kezem.

Ahogy segített talpra állni, a térdem égni kezdett. De alig éreztem a fájdalmat, annyira lefoglalt a hevesen dobogó szívem. A fiú szorítása erős volt, az ujjai szárazak és melegek.

– Hol laksz? – kérdezte. – Most költöztetek a körút új lakókocsijába?

– Aha. – Letöröltem egy kóbor könnycseppet az államról.

– Hardy… – A szőke lány hangja csábítón csengett. – Jól van már az a lány. Kísérj haza. Szeretnék mutatni valamit a szobámban.

Hardy. Szóval így hívják. Nem fordult el tőlem, élénk tekintete a földet pásztázta. Talán jó is, hogy a lány nem látta a szája szögletében bujkáló fanyar mosolyt. Úgy tűnt, nagyon is jó elképzelései vannak arról, mit akar a lány mutatni.

– Nem tehetem – mondta vidáman. – Vigyáznom kell erre a kicsire.

Nem tetszett, hogy úgy beszél rólam, mintha totyogó kisbaba lennék, de elégedetlenségemet nyomban elsöpörte a diadalérzés, hogy Hardy engem választott a szőke lány helyett. Bár el sem tudtam képzelni, hogyan hagyhatta ki a lehetőséget, hogy a lánnyal tartson.

Nem voltam csúnyácska gyerek, de olyan sem, akiből sokat kinéznek. Mexikói apámtól sötét hajat örököltem, sűrű szemöldököt, és kétszer akkora szájat, mint amekkorának lennie kellett volna. Anyutól a sovány testalkatomat és a világos színű szememet kaptam, de nem olyan tiszta tengerzöldet, mint az övé, hanem mogyoróbarnát. Sokszor vágyódtam arra, hogy nekem is anyuhoz hasonló elefántcsontszínű bőröm és szőke hajam legyen, de apu sötét színei győztek.

Az sem segített túl sokat, hogy félénk voltam és szemüveget hordtam. Nem szerettem kitűnni a tömegből, inkább meghúzódtam a sarokban. Akkor voltam a legboldogabb, ha egymagamban olvashattam. Ez és az iskolában kapott jó jegyek elejét vették a lehetőségnek, hogy népszerű legyek a velem egykorúak közt. Így aztán előre megjósolható volt, hogy a Hardyhoz hasonló fiúk sohasem fognak észrevenni.

– Gyere! – sürgetett, és az egyik lakókocsi felé indult, amelynek hátuljához betonlépcső vezetett fel. Határozottan, mégis könnyedén lépdelt, és én óvatosan követtem, közben azon tűnődtem, anyu milyen dühös lenne, ha megtudná, hogy elmentem egy idegennel.

– Ez a tiéd? – kérdeztem, ahogy a ropogós, megbarnult füvön a lakókocsi felé tartottunk.

– Az anyámmal, két öcsémmel és a húgommal lakom itt – felelte a válla fölött.

– Túl sok ez egyetlen kocsira – okoskodtam.

– Tényleg sok. Hamarosan ki kell költöznöm… nincs elég hely számomra. Anya szerint olyan gyorsan növök, hogy előbb-utóbb valószínűleg kiütöm a kocsi falát.

A gondolat, hogy ez az alak még tovább nőhet, majdnem hogy ijesztő volt.

– Milyen nagyra fogsz nőni? – kíváncsiskodtam.

Kuncogva ment a csaphoz, amelyhez poros szürke kerti locsolócső volt csatlakoztatva. Néhány csavarintással megnyitotta, és amikor a víz ömleni kezdett, indult, hogy megkeresse a locsolócső végét.

– Nem tudom. Már most is magasabb vagyok a legtöbb rokonomnál. Ülj le a legfelső lépcsőfokra, és nyújtsd ki a lábad.

Engedelmeskedtem. Lenéztem a vézna vádlimra, és sötét pihével borított lábszáramra. Néhányszor már leborotváltam a lábam, de egyelőre nem vált rendszeres szokássá. Nem tehettem róla, gondolatban önkéntelenül is összehasonlítottam a szőke lány sima, napbarnított lábával, és a zavar pirosra festette az arcomat.

Hardy odajött a locsolócsővel, és leguggolt elém.

– Ez valószínűleg kicsit csípni fog, Liberty – figyelmeztetett.

– Nem számít, én… – Elhallgattam, a szemem csodálkozva tágra nyílt. – Honnan tudod a nevem?

Hardy elmosolyodott.

– Rá van írva az övedre.

Abban az évben népszerűek voltak a névvel feliratozott övek. Addig könyörögtem anyunak, míg rendelt egyet. Halvány rózsaszín övet választottunk, amelyre piros betűkkel írták rá a nevem.

Felszisszentem, amikor Hardy lelocsolta a térdem langyos vízzel, amely lemosta a vért és a koszt. Jobban fájt, mint vártam, különösen, amikor a hüvelykujjával piszkálta ki a makacsabb kődarabokat a sebből. Hardy megnyugtató hangot hallatott, és beszélni kezdett, hogy elvonja a figyelmem.

– Hány éves vagy? Tizenkettő?

– Tizennégy és háromnegyed.

– Tizennégy és háromnegyed évesnek elég kicsi vagy – jegyezte meg Hardy felcsillanó szemmel.

– Nem is – vágtam vissza felháborodottan. – Idén végzek a suliban. Te hány éves vagy?

– Tizenhét és kétötöd.

Megmerevedtem az enyhe gúnyra, de amikor a tekintetünk találkozott, játékosságot láttam benne. Sohasem vonzott még ember ilyen erősen, melegség és kíváncsiság elegyedett, hogy kimondatlan kérdéssé formálódjon.

Ritkán ugyan, de előfordul ilyesmi az életben. Találkozol valakivel, s annyit érzel, hogy muszáj mindent megtudnod róla.

– Hány testvéred van? – kérdezte.

– Sehány. Csak én vagyok, anyu meg a barátja.

– Holnap, ha lesz rá módom, elhozom Hannah-t, a húgomat. Ő majd bemutat pár embernek, és azt is megmondja, kiktől tartsd távol magad.

Hardy elfordította a vízsugarat a térdemtől, amely mostanra rózsaszín és tiszta volt.

– Mi van azzal a lánnyal, akivel beszélgettél? Ő is olyasvalaki, akit jobb elkerülnöm?

Hardy elmosolyodott.

– Ő Tamryn. Igen, jobb, ha elkerülöd. Tamryn nem nagyon kedveli a többi lányt. – Elment, hogy elzárja a csapot, aztán visszajött, és megállt fölöttem, sötétbarna haja a homlokába hullt. Szerettem volna megérinteni, nem érzékien, inkább kíváncsian. – Most hazamész? – kérdezte, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen. A kezünk összekapcsolódott. Felhúzott, és addig nem engedett el, amíg biztosan nem álltam.

– Még nem. Előbb el kell vinnem egy csekket Mr. Sadleknek.

A hátsó zsebemhez nyúltam, hogy megbizonyosodjak, még ott van a csekk.

A név hallatán Hardy összevonta a szemöldökét.

– Veled megyek.

– Nem kell – tiltakoztam, bár elfogott az öröm az ajánlatra.

– De kell. Az anyukád is jobban tette volna, ha nem küld egyedül az irodába.

– Nem értem.

– Majd utána megérted. – Hardy megfogta a vállam. – Ha valaha is bármilyen okból Louis Sadlekhez kell menned, előbb szólj nekem – mondta határozottan.

A szorítása felért egy áramütéssel.

– Nem akarlak bajba sodorni – motyogtam elfulladó hangon.

– Nem gond.

Rám nézett, talán kicsit hosszabban, és én féllépésnyit hátrahúzódtam.

– Ez igazán kedves tőled.

– A fenébe! – Megcsóválta a fejét, aztán ismét elmosolyodott. – Nem vagyok kedves, de Miss Marva pitbulljai és Sadlek közt kell valaki, aki rajtad tartja a szemét.

Végigballagtunk a főúton, Hardy rövidebbre fogta a lépteit, hogy az enyéimhez igazítsa. Amikor tökéletesen egy ütemre léptünk, nagy belső elégedettség töltött el. Akár örökké képes lettem volna így gyalogolni mellette. Nem sok olyan alkalom volt az életemben, amikor ilyen teljességgel éltem át a pillanatot, úgy, hogy a magány sem ólálkodott a teljesség mögött.

Amikor megszólaltam, a hangom a saját fülemnek is bágyadtnak tűnt, mintha egy árnyas fa alatt hevernénk a dús fűben.

– Miért mondod, hogy nem vagy kedves?

Hardy halkan, kissé gúnyosan felnevetett.

– Mert megátalkodott bűnös vagyok.

– Én is – vágtam rá. Ez persze nem volt igaz, de ha ez a fiú megátalkodott bűnös, én is az akartam lenni.

– Dehogy, te nem vagy – jelentette ki Hardy lusta bizonyossággal.

– Honnan tudod, amikor nem is ismersz?

– Elég rád nézni, hogy tudjam.

Gyors oldalpillantást vetettem rá. Szerettem volna megkérdezni, mi mást lát még rajtam, de féltem, hogy tudom, mit fog válaszolni. Borzas copf, illedelmes rövidnadrág, hatalmas szemüveg, busa szemöldök… nem éppen a fiúk álma. Úgy döntöttem, másra terelem a szót.

– Ez a Mr. Sadlek gonosz? – kérdeztem. – Azért nem szabad egyedül mennem hozzá?

– Körülbelül öt évvel ezelőtt örökölte a lakókocsiparkot a szüleitől, és azóta minden útjába kerülő nőt zaklatott. Az anyámmal is próbálkozott, amíg nem közöltem vele, ha még egyszer megpróbálja, péppé verem.

Egyetlen pillanatig sem kételkedtem az állításában. Fiatalsága ellenére Hardy elég nagy volt ahhoz, hogy komolyan ellássa valakinek a baját.

A vörös téglás házhoz értünk, amely úgy tapadt a száraz földhöz, mint a kullancs. A ház oldalánál, a főúthoz közel hatalmas fekete-sárga tábla hirdette: BLUEBONNET RANCH LAKÓKOCSIPARK, a tábla sarkához kifakult műanyag csillagfürtcsokrot szegeztek. Rögtön a tábla mögött seregnyi rózsaszín, golyó ütötte nyomokkal teli flamingót rendeztek el gondosan az út mentén.

Később tudtam meg, hogy a park néhány lakója, köztük Mr. Sadlek is rendszeresen kijártak a földekre lőgyakorlatra. Sorozatot lőttek a pelikánfigurákba, amelyek meghajoltak a lövések ereje alatt, majd visszaugrottak eredeti helyzetükbe. Amikor egy flamingóba már túl sok lyukat ütöttek, és használhatatlanná vált, stratégiai gondossággal elhelyezték a lakópark bejárata előtt, hogy így hirdessék a lakosok lőtudását.

A bejárati ajtó kis ablakában NYITVA tábla függött. Hardy jelenlétéből bátorságot merítve az ajtóhoz mentem, félénken bekopogtam, majd benyitottam.

Odabent egy latin-amerikai származású takarítónő éppen felmosott. A sarokban, a magnóból élénk tejano zene szólt. A nő felnézett.

– Cuidado, el piso es mojado – mondta pergő spanyol nyelven.

Csak néhány spanyol szót ismertem. Fogalmam sem lévén arról, mit mondott, bocsánatkérőn ráztam a fejem. Hardy azonban nem jött zavarba.

– Gracias, tendremos cuidados[1] – vágta rá, és a hátamra tette a kezét. – Vigyázz, nedves a padló.

– Te beszélsz spanyolul? – csodálkoztam.

– Te nem? – vonta fel Hardy a szemöldökét.

Zavartan megráztam a fejem. Mindig is kínosan érintett, hogy a származásom ellenére nem beszélem az apám nyelvét.

Magas, súlyos alak jelent meg az iroda küszöbén. Első pillantásra Louis Sadlek jóképű férfi volt. De ez pusztulófélben levő jóképűség volt. Sadlek arcán és testén is nyomot hagyott a kicsapongó életmód. Csíkos westerningét nem tűrte be, hogy elrejtse terjedelmes hasát. Bár a nadrágja olcsó poliészter anyagból készült, a csizmája valódi, kékre festett kígyóbőr volt. Sima, átlagos arcvonásain sokat rontott puffadt arca és nyaka.

Sadlek mérsékelt érdeklődéssel nézett végig rajtam, az ajka megvető mosolyra húzódott.

– Ki ez a kis vizeshátú[2]?

A szemem sarkából láttam, hogy a takarítónő megmerevedik, és egy pillanatra abbahagyja a súrolást. Úgy tűnt, elég gyakran hallotta már a szót, hogy tudja, mit jelent.

– Mr. Sadlek, én… – kezdtem sietve, látva Hardy megfeszülő állát és ökölbe szoruló kezét, de Hardy félbeszakított.

– Ne nevezze így! – mondta Sadleknek, de olyan hangon, hogy a tarkómon felállt a szőr.

Szinte tapintható volt a kölcsönös ellenszenv, ahogy farkasszemet néztek. A férfi, aki túl van élete delén, és a fiú, aki még férfikorba sem lépett. De számomra nem volt kétséges, ki lesz a győztes, ha harcra kerül a sor.

– Liberty Jones vagyok – mutatkoztam be, hátha enyhíthetem a feszültséget. – Az anyámmal az új lakókocsiba költözünk. – A hátsó zsebemből elővettem a borítékot és felé nyújtottam. – Ő mondta, hogy ezt adjam oda magának.

Sadlek elvette a borítékot, a zsebébe gyűrte, és tetőtől talpig végigmért.

– Diana Jones az anyád?

– Igen, uram.

– Hogyan lehet egy olyan nőnek, mint ő, ilyen sötét bőrű lánya? Az apád biztosan mexikói volt.

– Igen, uram.

Gúnyosan felvihogott, és megcsóválta a fejét.

– Mondd meg az anyádnak, hogy legközelebb személyesen hozza el a csekket. Vannak dolgok, amelyeket meg kell vele beszélnem.

– Rendben.

Mivel alig vártam, hogy kívül legyek az ajtón, megrántottam Hardy merev karját. Ő egy utolsó figyelmeztető pillantást vetett Louis Sadlekre, majd utánam indult.

– Jobb, ha nem mutatkozol az olyan fehér söpredék társaságában, mint Catesék – szólt utánunk Sadlek. – Csak a baj van velük… és Hardy a legrosszabb mind közül.

Alig egy percet töltöttem Sadlek társaságában, mégis úgy éreztem, mintha mellig érő szeméten kellene átgázolnom.

– Micsoda seggfej! – jegyeztem meg Hardyra nézve.

– Ennél találóbban nem is jellemezhetted volna.

– Van felesége vagy gyerekei?

Hardy a fejét rázta.

– Amennyire tudom, kétszer elvált. Néhány nő a városban azt hiszi, Sadlek jó fogás. Így ránézésre nem látszik, de sok pénze van.

– A lakókocsiparkból?

– Meg egy-két mellékesből.

– Miféle mellékesből?

– Nem akarod te azt tudni – nevetett Hardy örömtelenül.

Némán elmélkedve sétáltunk vissza a körúthoz. Most, hogy esteledett, a park lassan életre kelt… autók érkeztek, a vékony falakon át az ott lakók és a tévéműsor hangjai szűrődtek ki, a levegőben a készülő vacsora illata érződött. Az izzó napkorong lenyugodott a horizonton, bíborra, narancsra, vérvörösre színezve az ég alját.

– Ez az? – állt meg Hardy a fehér lakókocsink előtt.

Bólintottam, még mielőtt megláttam volna az anyám arcát a főzőfülke ablaka mögött.

– Igen, ez az! – kiáltottam fel megkönnyebbülten. – Köszönöm.

Ahogy ott álltam, és felfelé pislogtam rá a barna keretes szemüvegem mögül, Hardy könnyedén kisimított egy kósza tincset a homlokomból. Kérges ujja gyengéd érdességgel, mint a macska nyelve, simogatta a bőröm a hajam tövénél.

– Tudod, mire emlékeztetsz? – kérdezte az arcomat fürkészve. – Tündérbaglyocskára.

– Nincs is olyan.

– De van. Délen élnek, a Rio Grande völgyében és azon túl, de néha egészen idáig felrepülnek. Egyszer láttam egyet. Nagyjából ekkora – mutatott a hüvelyk- és a mutatóujjával körülbelül tizenkét centinyi távolságot. – Aranyos kismadár.

– Nem vagyok kicsi – tiltakoztam.

Hardy mosolygott. Az árnyéka rám vetült, elfogva a fényt a káprázó szemem elől. Valami ismeretlen érzés kavargott bennem. Szerettem volna beljebb lépni az árnyékba, amíg a testünk összeér, szerettem volna, ha átölel.

– Tudod, Sadleknek igaza volt – jegyezte meg.

– Miben?

– Csak a baj van velem.

Tudtam. Riadtan zakatoló szívem tudta, akárcsak az elgyengült térdem és megremegő gyomrom.

– Szeretem a bajt – sikerült kinyögnöm, mire Hardy felkacagott.

Magányos, sötét alakja elegáns, hosszú léptekkel távolodott. Erős kezére gondoltam, amikor felemelt a földről. Addig néztem utána, amíg eltűnt a szemem elől, a torkom elszorult és megbizsergett, mintha egy kanálnyi meleg mézet nyeltem volna.

A nap hosszú fénycsíkkal búcsúzott, mintha isten résnyire nyitott volna egy nagy ajtót, hogy még egyszer kikukucskáljon rajta. Jó éjt, Welcome, gondoltam, és bementem a lakókocsiba.

MÁSODIK FEJEZET

Az új otthonom kellemes, fröccsöntött műanyag és új szőnyeg illatát árasztotta. Két hálófülkés lakókocsi volt hátul betonterasszal. Megengedték, hogy a saját szobámba én válasszam ki a tapétát: fehér alapon piros rózsacsokrok, amelyeket keresztül-kasul kígyózó kék szalag köt össze. Még sohasem éltünk lakókocsiban. Mielőtt Welcome-ba költöztünk, lakást béreltünk Houstonban.

A lakókocsihoz hasonlóan Flip, anyu barátja is új szerzemény volt. A nevét arról a szokásáról kapta, hogy folyton kapcsolgatott a tévécsatornák közt, ami eleinte nem volt olyan rossz, de egy idő után megőrültem tőle. Amikor Flip ott volt, senki sem tudott öt percnél tovább nézni egy adást.

Sohasem tudtam meg, anyu miért hívta, hogy éljen velünk, mert sem jobbnak, sem másnak nem tűnt, mint anyu eddigi barátai. Flip leginkább egy túl nagyra nőtt, barátságos kutyára hasonlított, jóképű és lusta volt, alakuló sörhassal, borzas trapézfrizurával és könnyed mosollyal. Az első naptól kezdve anyunak kellett eltartania, aki a helyi ingatlanos cégnél volt recepciós. Flip azonban örökös munkanélküli volt. Bár elméletben nem kifogásolta, hogy munkát vállaljon, erősen tiltakozott az ellen, hogy valóban állást keressen magának. Igazi tahó volt.

De szerettem Flipet, mert meg tudta nevettetni az anyut. A ritka kacajok hangjai olyannyira értékesek voltak nekem, hogy legszívesebben befőttesüvegbe zártam volna, hogy örökre megtarthassam.

Amikor beléptem a lakókocsiba, Flip a kanapén terpeszkedett a kezében egy sörrel, mialatt anyu elpakolt a konyhaszekrénybe.

– Helló, Liberty – köszönt Flip.

– Helló, Flip – viszonoztam, és a főzőfülkébe mentem, hogy az anyunak segítsek. A fluoreszkáló mennyezeti lámpa megcsillant szőke hajának üvegszerű simaságán. Az anyám finom arcú, világos bőrű volt, a szeme titokzatos zöld, a szája érzéki. Hihetetlen makacsságának egyetlen jele az állának éles, tiszta vonala volt, V alakú, mint a régi vitorlások orra.

– Odaadtad a csekket Mr. Sadleknek, Liberty? – kérdezte.

– Igen. – A lisztet, a cukrot és a kukoricadarát beraktam a kamrába. – Igazi seggfej, anyu. Vizeshátúnak nevezett.

Anyu felém pördült, a tekintete haragosan lángolt. Az arca is kipirult.

– A gazember! – kiáltott fel. – Nem hiszem el… Flip, hallottad, mit mondott Liberty?

– Nem.

– Vizeshátúnak nevezte a lányomat.

– Kicsoda?

– Louis Sadlek. A park tulajdonosa. Flip, emeld fel a segged, és menj, beszélj vele. Most rögtön! Mondd meg neki, ha még egyszer a szájára veszi ezt a…

– Ugyan már, édesem, a szó semmit sem jelent – tiltakozott Flip. – Mindenki használja. Nem gondolnak semmi rosszra.

– Ne merészeld mentegetni!

Anyu közelebb vont magához, a karja védőn ölelte át a hátam és a vállam. Meglepett, hogy milyen hevesen reagált, hiszen nem ez volt az első alkalom, hogy a fejemhez vágták ezt a szót, és nyilván nem is az utolsó. Hagytam, hogy egy pillanatra magához öleljen, mielőtt kiszabadítottam magam.

– Minden rendben, anyu.

– Mindenki, aki ezt a szót használja, ostoba és szemét alak – jelentette ki anyu határozottan. – Semmi rossz sincs abban, ha valaki mexikói. Te is tudod.

Jobban fel volt háborodva miattam, mint én.

Mindig is tisztában voltam vele, hogy nagyon különbözöm az anyutól. Kíváncsi pillantások kísértek, ha együtt mentünk valahová. Anyu szőke angyalként, és én, a sötét hajú, kreol bőrű. Megtanultam, hogy belenyugvással kezeljem a helyzetet. Félig mexikóinak lenni ugyanazt jelentette, mintha teljesen mexikói volnék. Azaz néha vizeshátúnak hívtak, még ha született amerikai voltam is, és sohasem jártam a Rio Grande környékén.

– Flip, beszélsz vele? – erősködött az anyu.

– Nem kell – tiltakoztam, megbánva, hogy elmondtam. El sem tudtam képzelni, hogy Flip képes volna gondot csinálni olyasmiből, amit apróságnak tart.

– Édesem, nem látom be, mi okból kellene rögtön az első napon összeakasztanunk a bajszot a tulajjal…

– Az okból, hogy lehetnél annyira férfi, hogy kiállsz a lányomért – nézett rá haragosan az anyu. – Majd én megmondom neki, a fenébe!

A kanapé felől fájdalmas sóhaj hallatszott, de semmi sem mozdult, leszámítva Flip ujját a távirányítón.

– Anyu, ne tedd – kértem idegesen. – Flipnek igaza van, semmit sem jelent.

Minden porcikámban éreztem, hogy az anyunak távol kell tartania magát Louis Sadlektől.

– Nem leszek oda sokáig – mondta anyu kemény hangon, és a táskáját kereste a tekintetével.

– Könyörgök, anyu! – Kétségbeesetten gondolkodtam, mivel terelhetném el a figyelmét. – Vacsoraidő van. Éhes vagyok. Nagyon éhes. Nem mehetnénk el valahová vacsorázni? Mondjuk, a városi bisztróba.

Minden felnőtt, köztük az anyu is, szeretett a bisztróba járni.

Anyu megállt, rám nézett, az arca megenyhült.

– Nem is szereted az ételt, amit ott adnak.

– De már megkedveltem – erősködtem. – Kezdem megszeretni, hogy rekeszes tálcáról egyek. – Látva, hogy az ajka mosolyra húzódik, még hozzátettem: – Ha szerencsések vagyunk, nyugdíjasest lesz, és téged féláron is beengednek.

– Te csitri! – nevetett fel hirtelen az anyu. – A költözéssel járó cécó után tényleg nyugdíjasnak érzem magam. – Bement a nappaliba, kikapcsolta a tévét, és az elhalványuló képernyő elé állt. – Kelj fel, Flip.

– De így lemaradok a pankrációról – tiltakozott panaszosan Flip, de felült. Kócos haját féloldalt elnyomta a párna, amelyen feküdt.

– Úgyse néznéd végig – vont vállat az anyu. – Kelj fel, Flip, most rögtön… vagy egy hónapra eldugom a távirányítót.

Flip hatalmasat sóhajtott, és felállt a kanapéról.

Másnap megismertem Hardy húgát, Hannah-t, aki egy évvel fiatalabb, mégis majdnem egy fejjel magasabb volt nálam. A Catesekre jellemző hosszú végtagjaival és atletikus termetével inkább feltűnő volt, mint csinos. Fizikai emberek voltak, tele csintalansággal és versenyszellemmel, mindenben ellenkezőek, mint én. Hannah-t, a család egyetlen lánygyermekét arra nevelték, hogy sohase hátráljon meg, ha kikezdenek vele, és gondolkodás nélkül vesse bele magát minden kihívásba, akármilyen lehetetlennek is tűnik. Csodáltam ezt a fajta vakmerőséget, még ha rám nem is volt jellemző. Kész átok kalandvágyónak lenni olyan helyen, ahol semmiféle kalandra nincs kilátás, közölte velem Hannah.

Hannah majd megőrült a bátyjáért, és legalább annyira szeretett beszélni róla, mint én hallani. Hannah szerint Hardy tavaly érettségizett, de most egy Amanda Tatum nevű végzős lánnyal jár. A lányok csak úgy ragadnak rá már tizenkét éves kora óta. A helyi farmereknek dolgozik, szögesdrót kerítéseket épít és javít, és az ő keresetéből előlegezték le az anyjuk autóját. Hátvéd volt a helyi focicsapatban egészen addig, míg a térdében el nem szakadt néhány ínszalag, és 4,5 másodperc alatt futotta le a negyvenyardos (36,58 m) sprintet. Majdnem minden texasi madár hangját tudta utánozni, a cinegétől a vadpulykáig. És kedvesen bánt Hannah-val és két öccsével, Rickkel és Kevinnel.

Úgy véltem, Hannah a világ legszerencsésebb lánya, hogy Hardy a bátyja. Akármilyen szegény is volt a családja, irigyeltem. Sohasem szerettem egyke lenni. Valahányszor meghívtak valamelyik barátnőmhöz vacsorára, olyan volt, mintha idegen földre látogatnék, ittam magamba, hogy mennek ott a dolgok, miket beszélnek. Különösen azokat a családokat szerettem, ahol nagy volt a felfordulás. Anyuval mi csendesen éltünk, s noha ő azt állította, két ember is alkothat családot, a mienket sohasem éreztem teljesnek.

Mindig is vágytam családra. Minden barátnőm ismerte a nagyszüleit, a bácsikáit, a másod- és harmadunokatestvéreit, és a többi, távoli rokont, akik évente egyszer-kétszer összegyűltek egy nagy családi találkozóra. Én nem ismertem a rokonaimat. Az apu hozzám hasonlóan egyke volt, és a szülei már meghaltak. A többi rokona pedig az állam területén szétszórva élt. A családja, a Jimenezek nemzedékek óta Liberty megyében laktak. A nevem is innen származik. Liberty városában születtem, Houstontól kicsit északkeletre. A Jimenezek még az ezernyolcszázas években telepedtek le ott, amikor Mexikó megnyitotta a határait a telepesek előtt. A Jimenezek végül Jonesra változtatták a nevüket, és vagy kihaltak, vagy eladták a földjüket és elköltöztek.

Így nem maradt más, csak anya családja. De valahányszor róluk kérdeztem, vagy megdermedt és elcsendesedett, vagy indulatosan rám szólt, hogy menjek ki játszani. Egy ilyen eset után láttam, hogy az ágyán ülve sír, a válla meggörnyedt, mintha súlyos teher nehezedne rá. Utána soha többé nem faggattam a családjáról. De ismertem a lánykori nevét. Truitt. Kíváncsi lettem volna, vajon a Truittok tudnak-e egyáltalán a létezésemről.

De legtöbbet azon tűnődtem, mi olyat tett az anyu, hogy a családja többé hallani sem akar róla.

Minden aggodalmam ellenére Hannah ragaszkodott hozzá, hogy elvigyen Miss Marvához és a pitbulljaihoz. Még azok után is, hogy bevallottam, a kutyák halálra rémítettek.

– Jobb lesz, ha összebarátkozol velük – győzködött. – Egy nap majd újra kiszöknek, és nem fognak bántani, ha ismernek.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy csak idegeneket esznek?

Meg voltam győződve róla, hogy a gyávaságom jogos az adott körülmények közt, de Hannah a szemét forgatta.

– Ne légy már gyáva nyuszi, Liberty.

– Tudod, mi történik azokkal, akiket megharap a kutya? – kérdeztem háborogva.

– Nem.

– Vérveszteség, idegsérülések, tetanusz, veszettség, fertőzés, amputáció…

– Király – mondta Hannah elismerően.

A főúton kutyagoltunk köveket és port rugdosva. A nap fedetlen fejünkre tűzött, perzselte hajválasztékunk vékony csíkját. Ahogy Catesék kocsija felé közeledtünk, láttam, hogy Hardy az öreg, kék kisteherautóját mossa, meztelen háta és válla csillogott, mint a pénzverdéből frissen kikerült érme. Rövid farmernadrág volt rajta, strandpapucs és napszemüveg. Fehér foga ragyogott napbarnított arcában, ahogy ránk mosolygott, és a gyomrom környéke kellemesen bizseregni kezdett.

– Sziasztok – köszönt ránk, miközben hüvelykujjával félig befogva a slag nyílását lemosta a habot az autóról. – Hová mentek?

Hannah válaszolt kettőnk nevében.

– Szeretném, ha Hannah megbarátkozna Miss Marva pitbulljaival, de ő nagyon fél.

– Nem is – tiltakoztam. Persze tényleg féltem, de nem akartam, hogy Hardy gyávának tartson.

– Épp most soroltad fel, mi minden történhet veled, ha egy kutya megharap – mutatott rá Hannah.

– Ez nem jelenti azt, hogy félek – védekeztem. – Csak annyit jelent, hogy tájékozott vagyok.

Hardy meleg pillantást vetett a húgára.

– Hannah, nem kényszeríthetsz valakit, hogy olyasmit tegyen, amire még nem áll készen. Hagynod kell, hogy Liberty maga birkózzon meg a dologgal, amikor úgy érzi, hogy eljött az ideje.

– De meg akarom tenni – jelentettem ki, hagyva, hogy a józan eszem behódoljon a büszkeségemnek.

Hardy elzárta a csapot, egy majdnem esernyő alakú ruhaszárítóról levett egy fehér pólót, és felhúzta.

– Veletek megyek. Miss Marva egy ideje úgyis nyaggat, hogy vigyem be néhány festményét a galériába.

– Festő?

– Igen – felelte Hannah. – Csillagfürtöket fest. Nagyon szépek a képei, ugye, Hardy?

– Aha – helyeselt a fiú, és gyengéden meghúzta a húga egyik copfját.

Ahogy Hardyt néztem, ugyanazt a zavarba ejtő sóvárgást éreztem, mint korábban. Szerettem volna közelebb húzódni hozzá, felfedezni bőrének illatát a fehér pamut alatt.

Hardy hangja mintha másként csengett volna, amikor hozzám beszélt.

– Hogy van a térded, Liberty? Még mindig fáj?

Némán megráztam a fejem, szinte remegve, hogy irántam érdeklődik.

Felém nyúlt, tétovázott, aztán gyengéd mozdulattal levette a szemüveget rólam. A lencsék, mint máskor is, foltosak voltak és hemzsegett rajtuk az ujjlenyomat.

– Hogyhogy látsz vele? – csodálkozott.

Vállat vontam, és rámosolyogtam az elmosódott arcra.

Hardy a pólója aljával megtisztította a szemüvegem, kritikus szemmel vizsgálta, mielőtt visszaadta volna.

– Gyertek, lányok, elkísérlek benneteket Miss Marvához. Kíváncsi vagyok, mit szól Libertyhez.

– Kedves nő? – kérdeztem, ahogy felzárkóztam mellé jobb oldalt, Hannah pedig balra került.

– Kedves ahhoz, akit kedvel.

– Öreg? – faggattam tovább, és eszembe jutott a hóbortos vénasszony, aki Houstonban a szomszédunk volt, és bottal kergetett meg, ha véletlenül beléptem a gondosan művelt előkertjébe. Nem különösebben kedveltem az időseket. Az a néhány, akiket ismertem, házsártos vagy tehetetlen volt, vagy másról sem tudott beszélni, csak a nyavalyáiról.

A kérdésem megnevettette Hardyt.

– Nem igazán tudom. Azóta ötvenkilenc, amióta megszülettem.

Jó négyszáz méter után Miss Marva lakókocsija közelébe értünk, amelyet a társaim segítsége nélkül is könnyen azonosítottam volna. A hátsó udvar drótkerítése mögött ugató két pokolfajzat elárulta. Megérezték, hogy jövök. Rosszullét fogott el, a bőröm kihűlt, és jeges izzadság gyöngyözött rajta, és esküszöm, olyan hevesen dobogott a szívem, hogy még a sebes térdemben is éreztem a lüktetését.

Megtorpantam. Hardy incselkedőn rám mosolygott.

– Liberty, mi van benned, ami így feldühíti a kutyákat? – kérdezte.

– Megérzik a félelmet – feleltem, és tekintetem a kerítést ostromló két bestiára tapadt.

– Azt mondtad, nem félsz a kutyáktól – jegyezte meg Hannah.

– A normális kutyáktól nem is. De az ádáz és veszett pitbulloknál meghúztam a határt.

Hardy nevetett. Finoman megszorította a tarkómat. A keze meleg volt, az érintése megnyugtató.

– Menjünk be, hogy megismerkedhess Miss Marvával. Kedvelni fogod. – Levette a napszemüveget, és mosolygós tekintettel nézett rám. – Megígérem.

A lakókocsiban erős cigarettaszag terjengett, kölnivíz illata és még valami nagyon finom illat a sütőből. Úgy tűnt, a lakókocsi minden négyzetcentiméterét műtárgyak és kézimunkák borítják. Kézzel festett madáretetők, akrilfonalból készült huzatok papír zsebkendős dobozokra, karácsonyi díszek, horgolt tányéralátétek, és csillagfürtöt ábrázoló bekeretezetlen vásznak mindenféle méretben és alakban.

A káosz közepén egy apró dundi asszony ült, akinek a haját tökéletes kaptár alakúra tornyozták a feje tetejére. Vörösre volt festve, de a vörösnek ezt az árnyalatát még sohasem láttam a természetben előfordulni. A bőre erősen ráncos volt, és folyamatosan vibrált, mintha csak alkalmazkodni kívánna élénk arckifejezéséhez. A tekintete éber volt, mint a karvalyé. S noha Miss Marva lehetett öreg, tehetetlennek igazán nem mondtam volna.

– Hardy Cates – szólalt meg a nikotintól reszelős hangon. – Két nappal ezelőttre vártalak, hogy elviszed a képeimet.

– Igen, asszonyom – mondta Hardy alázatosan.

– Mi a mentséged?

– Sok dolgom volt.

– Ha már elkésve jössz, az a legkevesebb, hogy valami fantáziadúsabb magyarázattal szolgálj.

Figyelme ekkor Hannah és felém fordult.

– Hannah, ki az a lány veled?

– Ő Liberty Jones, Miss Marva. Az anyukájával most költöztek be a körút új lakókocsijába.

– Csak te és az anyukád? – kérdezte Miss Marva, és az ajka lebiggyedt, mintha valami savanyút evett volna.

– Nem, asszonyom. Anyu barátja is velünk lakik.

Miss Marva faggatózására mindent elmeséltem Flipről és a csatornaváltogatós szokásáról, elmondtam, hogy az anyu özvegy, és recepciós a helyi ingatlanos cégnél, s hogy azért vagyok itt, hogy békét kössek a pitbullokkal azok után, hogy úgy rám ijesztettek, amikor kiszabadultak.

– A bitangok! – kiáltott fel Miss Marva, de indulat nélkül. – Több baj van velük, mint haszon. De szükségem van rájuk, ők az én társaságom.

– Mi a baj a macskákkal? – kérdeztem.

Miss Marva határozottan megrázta a fejét.

– Már régen lemondtam a macskákról. A macska a helyhez kötődik, a kutya az emberhez.

Miss Marva a konyhába terelt minket, és jókora szelet vörös bársony tortával vendégelt meg. Hardy két falat közt elárulta, hogy Miss Marva a legjobb szakács Welcome-ban. A tortái és a pitéi minden évben elvitték a győzelmi szalagot a megyei vásáron, egészen addig, míg a szervezők könyörögni nem kezdtek, hogy többször ne induljon, hagyjon másnak is nyerési esélyt.

Miss Marva vörös bársony tortája volt a legfinomabb dolog, amit valaha is ettem. Íróval és kakaóval készült, annyi vörös ételfestéket tartalmazott, hogy szinte lángolni látszott, és az egészet ujjnyi vastag sajtkrémes máz borította.

Kiéhezett vadként vetettük rá magunkat a tortára, s szinte a mázas tányér sárga bevonatát is lekapartuk a villáinkkal, míg az utolsó morzsa is el nem fogyott. A nyelvemen éreztem még az édes ízt, amikor Miss Marva a rétegelt műanyagból készült pult végén lévő, kutyakekszet tartalmazó csuporhoz irányított.

– Vegyél ki kettőt azoknak az ebeknek, és a kerítésen át nyújtsd be nekik – utasított. – Gyorsan megbarátkoznak veled, amint megetetted őket.

Nagyot nyeltem. A torta egyből súlyos téglává vált a gyomromban.

– Nem kell megtenned – mormolta Hardy az arcomat látva.

Nem égtem a vágytól, hogy találkozzak a pitbullokkal, de akár egy megvadult bivalycsordával szembenéztem volna, ha az lehetővé teszi, hogy Hardyval tölthessek még néhány percet. A csuporba nyúltam, és kivettem két, csont alakú kekszet, amelyek pillanatok alatt ragadóssá váltak nyirkos kezemtől. Hannah bent maradt a lakókocsiban, hogy segítsen Miss Marvának a dísztárgyakat az italboltból származó dobozokba bepakolni.

Dühös ugatás fogadott, ahogy Hardy a kapu felé kísért. A kutyák füle a golyó alakú koponyájukra lapult, és felhúzott ínnyel vicsorogtak. A kan fekete-fehér volt, a szuka világosbarna. Eltűnődtem, miért hiszik, hogy érdemes volt otthagyni a lakókocsi árnyékának hűsét csak azért, hogy engem ijesztgessenek.

– Visszatartja őket a kerítés? – kérdeztem Hardytól, és olyan közel húzódtam hozzá, hogy kis híján elbotlott bennem. A kutyák tele voltak energiával, és izmaik megfeszültek, mintha át akarnák ugrani a kaput.

– Még szép – nyugtatott meg Hardy magabiztosan. – Én építettem.

Gyanakodva néztem a haragos ebeket.

– Hogy hívják őket? Pszichopata és Gyilkos?

Hardy a fejét rázta.

– Süti és Csoki.

Leesett az állam.

– Csak viccelsz.

– Attól tartok, nem – vigyorodott el.

Ha Miss Marva azzal a szándékkal nevezte el őket nasikról, hogy ettől aranyosabbnak tűnjenek, nem járt sikerrel. Úgy csorgott a nyáluk és ugattak rám, mintha zaftos virsli lennék.

Hardy kemény hangon rájuk szólt, hogy maradjanak csendben, és viselkedjenek úgy, mintha tudnák, mi a jó nekik. Rájuk is parancsolt, hogy üljenek le, de csak fél sikert ért el. Süti vonakodva letottyantotta a fenekét a földre, Csoki azonban állva maradt. A két kutya tátott szájjal lihegve meresztette rám fekete, lapos gombszemét.

– Most pedig nyújtsd oda a feketének a kekszet – utasított Hardy. – Nyitott kézzel, tenyérrel felfelé. Ne nézz egyenesen a szemébe… és ne tégy semmilyen hirtelen mozdulatot.

A bal tenyerembe tettem a kekszet.

– Balkezes vagy? – kérdezte Hardy kedvesen.

– Nem, de ha leharapja a bal kezem, még mindig ott a jobb, hogy írni tudjak.

Hardy kuncogott.

– Nem fog megharapni. Rajta, csináld!

A bolhanyakörvre szegeztem a tekintetem, és lassan a kettőnket elválasztó kerítés felé nyújtottam a kutyakekszet. Láttam, hogy az állat teste várakozón megfeszült, amint észrevette a tenyeremen lévő finomságot. Az sajnos kérdés maradt, hogy a keksz vagy a kezem keltette fel az érdeklődését. Az utolsó pillanatban elbátortalanodtam, és visszahúztam a kezem.

Süti halkan felnyüszített, Csoki kurta csaholássorral reagált. Szégyenkezve Hardyra pislogtam, arra számítva, hogy kigúnyol. De ő szó nélkül átölelte a vállamat, szabad keze az enyémet kereste. A tenyerébe fogta, mintha csak kolibrit tartana. Együtt kínáltuk oda a kekszet a várakozó kutyának, aki egyetlen hatalmas nyelvcsapással eltűntette, közben ceruzavékony farka hevesen verte a földet. A nyelve vékony nyálréteget hagyott a tenyeremen, amit a sortomba töröltem. Hardy akkor sem engedte el a vállamat, amikor a másik kekszet odakínáltam Csokinak.

– Jó kislány – dicsért meg Hardy csendesen. Egy pillanatra megszorította, majd elengedte a vállam, de a karjának súlyát még utána is érezni véltem. Az oldalam is melegen bizsergett ott, ahol egymáshoz ért a testünk. A szívem új ritmusban kalapált, és minden lélegzetvétel édes fájdalommal töltötte be a tüdőmet.

– Még mindig félek tőlük – vallottam be, miközben a két vadállat visszacammogott és lerogyott a kocsi árnyékában.

Hardy a kerítésre támaszkodva állt, és úgy nézett rám, mintha valami érdekeset fedezett volna fel az arcomon.

– A félelem nem mindig rossz – mondta kedvesen. – Segít, hogy továbblépj. Segít, hogy megtegyél bizonyos dolgokat.

A köztünk lévő csend különbözött minden más csendtől, amit ismertem. Meleg volt és várakozó.

– Te mitől félsz? – kockáztattam meg a kérdést.

Meglepetés villant Hardy szemében, mintha ezt még sohasem kérdezték volna tőle. Egy pillanatig azt hittem, nem is fog válaszolni. De végül nagyot sóhajtott, a tekintetét elszakította rólam, és végignézett a lakókocsiparkon.

– Attól, hogy itt ragadok – mondta. – Hogy addig maradok itt, míg sehova máshova sem fogok tartozni.

– Hová szeretnél tartozni? – kérdeztem félig suttogva.

Az arckifejezése villámgyorsan megváltozott, tekintete pajkosan csillant.

– Bárhová, ahol nem akarnak.

HARMADIK FEJEZET

A nyár nagy részét Hannah-val töltöttem, alkalmazkodva a programjaihoz és terveihez, amelyek ugyan soha sehová sem vezettek, ennek ellenére élvezetesek voltak. Bekerekeztünk a városba, felfedezőutakra indultunk szakadékokhoz, mezőkre és barlangbejáratokhoz, vagy csak Nirvanát hallgattunk Hannah szobájában. Nem kis csalódásomra csak ritkán láttam Hardyt, aki folyton dolgozott. Vagy balhékat csinált, ahogy Miss Judie, Hannah anyukája keserűen megjegyezte.

Azon tűnődve, mennyi balhét lehet csinálni egy olyan városban, mint Welcome, minden információt igyekeztem kihúzni Hannah-ból. Úgy tűnt, mindenki osztja azt a véleményt, hogy Hardy Cates arra született, hogy keresse a bajt, és előbb-utóbb meg is fogja találni. Eddig csak kisebb kihágásokat, gaztetteket és csínyeket követett el, amelyek az udvarias külső alatt lappangó felgyülemlett feszültségről árulkodtak. Hannah fojtott hangon mesélte, hogy Hardyt nála idősebb lányokkal látták, sőt a pletykák szerint egy idősebb városi nővel etyepetyézett is.

– Volt már szerelmes?

Nem tudtam megállni, hogy meg ne kérdezzem, és Hannah azt válaszolta, hogy nem, mert Hardy saját bevallása szerint a szerelem az utolsó, amire szüksége van. Akadályozná a tervét, hogy amint Hannah és a testvérei elég idősek, hogy az anyjuk segítségére legyenek, itt hagyja Welcome-ot.

Nehéz volt megérteni, hogy egy Miss Judie-hoz hasonló asszony hogyan tudott olyan zabolátlan fiút felnevelni, mint Hardy. Fegyelmezett nő volt, aki gyanakvással nézett az élvezetek minden formájára. Szögletes vonásain, mint a régi idők patikamérlegeinek serpenyőiben, egyforma mennyiségben egyensúlyozott a szelídség és a rideg büszkeség. Magas, törékeny nő volt, akinek a csuklóját olyan könnyedén el lehetett törni, mint a nyárfa vékony ágát. Valamint élő példája annak, hogy sohase bízz egy sovány szakácsban. Számára a vacsorakészítés egyet jelentett azzal, hogy kinyit egy konzervet és a zöldségesrekeszben keres némi maradékot. Egy hervadt répa vagy megfásult zellergumó sem volt tőle biztonságban.

Egyszer vacsoráztam náluk. A konzerv zöldbabbal kevert maradék bolognait újra felmelegített kétszersültön tette elénk, desszertnek pedig csokikrémes pirítóst kaptunk. Ezek után mindig kimentettem magam, ha lábosok zörgését hallottam a konyhából. Csak azt tartottam furcsának, hogy a Cates gyerekeknek látszólag fel sem tűnt, milyen borzasztó az étel. Minden fluoreszkáló makarónicső, zselébe fojtott valami utolsó morzsája, és zsír vagy porcogó minden falatja alig öt perccel a felszolgálás után eltűnt a tányérjukról.

Szombatonként Catesék elmentek otthonról enni, de nem a helyi mexikói étterembe vagy a városi bisztróba, hanem az Earl’s húspiacra, ahol a hentes mindenféle húsmaradékot – virslit, farkat, bordát, belsőségeket, disznófület –, amit aznap nem tudott eladni, bedobott egy hatalmas üstbe. „A röfögést leszámítva mindent”, szokta Earl vigyorogva mondogatni. Termetes férfi volt, a keze, mint egy baseballkesztyű, az arca vörös, mint a friss sonka.

Miután a napi maradék az üstbe került, Earl vizet öntött rá, és összefőzte az egészet. Huszonöt centért azt választott az ember, amit akart. Earl zsírpapírra rakta, mellétett Mrs. Baird kenyeréből egy szeletet, és a vevő megehette a sarokban álló, viaszosvászonnal letakart asztal mellett. A húspiacon semmi sem veszett kárba. Miután mindenki jóllakott, a maradékot Earl összedarálta, élénksárga kukoricakását kevert hozzá, és eladta kutyakajának.

Catesék koldusszegények voltak, de soha senki sem nevezte őket fehér söpredéknek. Miss Judie tiszteletreméltó, istenfélő asszony volt, ami a családot a „szegény fehér” szintre emelte. Látszatra nem nagy a különbség, de sok ajtó nyitva áll előtted, ha a szegény fehér kategóriába tartozol, és bezárul, ha a fehér söpredékhez.

A welcome-i egyetlen könyvelőcég irattárosaként Miss Judie alig keresett annyit, hogy tetőt biztosítson a gyerekei feje fölé, így jól jött Hardy keresménye, amely kipótolta soványka bérét. Amikor megkérdeztem, hol az apjuk, Hannah azt válaszolta, hogy a texarkanai állami börtönben, bár sohasem sikerült kiderítenie, mit is követett el.

Talán a család foltos múltja miatt járt Miss Judie olyan szorgalmasan templomba. Minden vasárnap délelőtt és szerda este ott ült az első három sor valamelyikében, ahol a legerősebb volt az Úr jelenléte. Mint Welcome-ban sokan, Miss Judie is a hite alapján ítélte meg az embereket. Zavarba jött, amikor elárultam, hogy mi az anyuval nem járunk templomba.

– De akkor mik vagytok? – akarta mindenáron tudni, míg végül azt mondtam, hogy tudtommal kiugrott baptisták vagyunk.

Ez újabb cseles kérdéshez vezetett.

– Haladó vagy reformált baptista?

Mivel fogalmam sem volt a különbségről, azt feleltem, hogy haladók. Miss Judie erre a homlokát ráncolva közölte, hogy akkor valószínűleg a főúton lévő Első Baptista Gyülekezetbe kell mennünk, bár ő úgy tudja, hogy a vasárnapi istentiszteleten rockbandák és kóristalányok a főszereplők.

Amikor Miss Marvának beszámoltam a beszélgetésünkről, és berzenkedve hozzátettem, hogy a „kiugrott” azt jelenti, hogy nem kell templomba járnunk, Miss Marva közölte, hogy Welcome-ban nem létezik olyan, hogy kiugrott, majd hozzátette, nyugodtan járhatok vele és a barátjával, Bobby Rayjel a South Street-i Isten bárányai felekezethez nem tartozó közösségbe. Náluk gitáros van, nem orgonista, az összejövetelek nyíltak, és a szeretetvendégség is náluk a legjobb a városban.

Anyunak nem volt kifogása az ellen, hogy templomba járjak Miss Marvával és Bobby Rayjel, bár azt is mondta, hogy ő egyelőre inkább kiugrott marad. Hamarosan a szokásommá vált, hogy vasárnap reggel pontosan nyolckor megjelenjek Miss Marvánál, jól belakjak virslis lepényből vagy pekándiós palacsintából, és aztán Miss Marvával és Bobby Rayjel elkocsikázzak az Isten bárányaihoz.

Mivel sem gyereke, sem unokája nem volt, Miss Marva úgy döntött, a szárnyai alá vesz. Amikor felfedezte, hogy az egyetlen jó ruhám túl rövid és kicsi rám, felajánlotta, hogy varr nekem egy másikat. Boldogan válogattam a varrószobájában tartott rengeteg anyag közt, találtam egy merész vörös anyagot, amelyet apró, sárga és fehér százszorszépek díszítettek. Alig két óra alatt Miss Marva varrt nekem egy egyszerű, ujjatlan ruhát csónaknyakú felsőrésszel. Felpróbáltam, és megnéztem magam a hálószobaajtóra felakasztott tükörben. Nagy örömömre a ruha tökéletesen simult kamaszos alakomra, és kicsit idősebbnek mutatott a koromnál.

– Ó, Miss Marva! – kiáltottam, és örömömben átöleltem. – Maga a legjobb! Milliószor köszönöm. Sőt csilliószor!

– Semmiség az egész. Mégsem vihetek magammal egy nadrágos lányt a templomba, nem igaz?

Hazavittem a ruhát, és naiv módon azt hittem, anyu is örülni fog az ajándéknak. Ő azonban felhúzta magát, és egész litániát tartott a jótékonykodásról és a kotnyeles szomszédokról. A haragtól reszketve kiabált, amíg sírva nem fakadtam, Flip pedig elmenekült otthonról, hogy sört hozzon. Azzal érveltem, hogy a ruha ajándék, egyébként sincs lányhoz illő ruhám, és közöltem, hogy mindenképpen megtartom, akármit is mond. De anyu kikapta a kezemből, műanyag szatyorba tette, és nagy dérrel-dúrral Miss Marvához indult.

Betegre sírtam magam, mert biztos voltam benne, hogy soha többé nem látogathatom meg Miss Marvát, közben azon tűnődtem, miért nekem van a legönzőbb anyám a világon, akinek a büszkesége többet jelent a saját lánya lelki üdvösségénél. Mindenki tudja, hogy egy lány nem mehet nadrágban templomba, ami azt jelenti, hogy pogány maradok, és Isten nélkül kell élnem, és ami mindennél rosszabb, lemaradok a város legjobb szeretetvendégségéről is.

De valami történt, amíg az anyu odavolt Miss Marvánál. Amikor visszajött, az arca nyugodt volt, a hangja békés, és az új ruhám is ott volt a kezében. A szeme kivörösödött, mintha sírt volna.

– Tessék, Liberty – nyomta a kezembe szórakozottan a zörgő műanyag szatyrot. – Megtarthatod a ruhát. Menj, tedd a mosógépbe, és adj hozzá egy evőkanál szódabikarbónát, hogy megszabadítsa a cigiszagtól.

– Beszéltél Miss Marvával? – kérdeztem félénken.

– Igen. Nagyon kedves nő, Liberty. – Halványan elmosolyodott. – Színes, de kedves.

– Akkor elmehetek vele a templomba?

Anyu egy hajgumival összefogta hosszú, szőke haját a tarkóján. Aztán a pultnak dőlt, és elgondolkodva rám nézett.

– Az biztos, hogy nem árthat.

– Biztosan nem – helyeseltem.

Kitárta a karját, és én a mozdulatnak engedelmeskedve odarohantam, és szorosan átöleltem. Nem volt a világon annál jobb érzés, mint amikor anyu átölelve tartott. Megpuszilta a fejem búbját, és éreztem az ajkán, hogy mosolyog.

– Az apukád haját örökölted – mormolta, lesimítva a fekete fürtöket.

– Bárcsak inkább a tiedet örököltem volna! – suttogtam a ruhájába. Belélegeztem a bőre finom tea- és valami porszerű parfümillatát.

– Nem. Gyönyörű a hajad, Liberty.

Hozzábújva álltam, némán és azt kívánva, bárcsak örökké tartana ez a pillanat. Halk hangja kellemes zümmögésnek hangzott, mellkasa fel s alá emelkedett és süllyedt a fülem alatt.

– Kicsikém, tudom, hogy nem érted, miért haragudtam annyira a ruha miatt. Csak arról van szó… nem akarjuk, hogy bárki azt higgye, olyan dolgokra van szükséged, amiket nem tudok megvenni neked.

De szükségem volt arra a ruhára, szerettem volna mondani. Helyette összeszorítottam a számat, és bólintottam.

– Azt hittem, Marva sajnálatból adta neked – folytatta az anyu. – De közben rájöttem, hogy baráti ajándék volt.

– Nem értem, miért volt ez olyan nagy dolog – motyogtam.

Anyu kicsit eltolt magától, és egyenesen a szemembe nézett.

– A sajnálat kéz a kézben jár a lenézéssel. Ezt sose felejtsd el, Liberty. Nem fogadhatsz el adományokat vagy segítséget senkitől, mert az jogot ad az embereknek arra, hogy lenézzenek.

– Mi van, ha segítségre van szükségem?

Anyu azonnal megrázta a fejét.

– Nem számít, mekkora bajban vagy, egyedül is ki tudsz mászni belőle. Csak keményen kell dolgoznod, és használnod kell az eszed. Olyan okos vagy… – Elhallgatott, a tenyerébe fogta az arcomat, meleg ujjai az arcomra simultak. – Azt akarom, hogy önálló légy, amikor felnősz. A legtöbb nő nem tud megállni a saját lábán, és ettől mások kegyelmére vannak utalva.

– Te meg tudsz állni a saját lábadon, anyu?

A kérdésem az arcába kergette a vért, és elengedte az arcomat.

– Próbálok – felelte hosszú idő után félig suttogva, és olyan keserű volt a mosolya, hogy libabőrös lett tőle a karom.

Amikor anyu nekilátott a vacsorának, kimentem sétálni. Mire Miss Marva lakókocsijához értem, a délután és a gyilkos meleg kiszívta minden erőmet.

Bekopogtam, hallottam, ahogy Miss Marva kiszól, hogy menjek be. Az ablakba épített ősöreg légkondicionáló hörögve forgott, hideg levegőt fújva a kanapé felé, ahol Miss Marva ült hímzőkerettel a kezében.

– Helló, Miss Marva.

Újfajta tisztelettel néztem rá, amiért titokzatos befolyással bírt hirtelen természetű anyámra.

Miss Marva intett, hogy üljek mellé. A kanapé felnyögött kettőnk súlya alatt.

A tévé be volt kapcsolva. Egy bob frizurás riporternő valami külföldi ország térképe előtt állt. Csak fél füllel hallgattam, mert egyáltalán nem érdekelt, mi történik egy Texastól ilyen távoli helyen. „…a legsúlyosabb harcok az emír palotájánál folytak, ahol a testőrgárdának sikerült annyi időre feltartóztatni az iraki támadókat, hogy az emír és a családja elmenekülhessen… aggódnak a több ezer nyugati turista miatt, akiket megakadályoztak abban, hogy elhagyják Kuvaitot…”

Inkább a Miss Marva kezében lévő kör alakú keretre fordítottam a figyelmem. Miss Marva üléspárnán dolgozott, amely, amikor elkészül, egy óriási paradicsomszeletre fog hasonlítani.

– Tudsz hímezni, Liberty? – kérdezte az idős hölgy, amikor észrevette, hogy érdeklődve nézem.

– Nem, asszonyom.

– Pedig jó volna, ha tudnál. Semmi sem nyugtatja meg úgy az idegeket, mint a hímzés.

– Nem szoktam idegeskedni – mondtam, mire azt felelte, hogy majd fogok, ha idősebb leszek. A vásznat az ölembe tette, és megmutatta, hogyan kell átszúrni a tűt az apró lyukakon. Eres keze melegen simult az enyémre, és sütemény- meg dohányillata volt.

– Ha valaki jól tud hímezni, akkor az anyag visszája ugyanolyan jól fog kinézni, mint a színe – magyarázta Miss Marva. Együtt hajoltunk a nagy paradicsomszelet fölé, és sikerült néhány élénkvörös öltést csinálnom. – Ügyes – dicsért meg Miss Marva. – Nézd, milyen szépen húztad meg a fonalat… nem túl szorosan, de nem is túl lazán.

Tovább dolgoztam a hímzésen. Miss Marva türelmesen figyelt, és akkor sem szidott meg, amikor néhány öltést elrontottam. Próbáltam a halványzöld fonalat áthúzni az összes, hasonló színűre festett anyag összes lyukán. Olyan közel tartottam a hímzést a szememhez, hogy úgy tűnt, mintha a színes pontokat és foltokat csak találomra fröcskölték volna szét az anyagon. De amikor hátrébb húzódtam, és az egész felületet néztem, hirtelen értelmet nyert, és kirajzolódott a teljes kép.

– Miss Marva – szólítottam meg, ahogy a ruganyos kanapé sarkába húzódtam, és átöleltem a térdem.

– Vedd le a cipőd, ha fel akarod tenni a lábad.

– Igenis, asszonyom. Miss Marva… mi történt, amikor az anyu ma idejött?

Az egyik dolog, amit szerettem Miss Marvában, az volt, hogy mindig őszintén válaszolt a kérdéseimre.

– Az anyukád lángot okádva jött ide, és a ruha miatt őrjöngött, amelyet neked készítettem. Ezért megmondtam neki, hogy nem sértésnek szántam, és visszaveszem. Aztán jeges teát töltöttem neki, és leültünk beszélgetni. Nem telt sok időmbe rájönni, hogy nem a ruha miatt haragszik igazán.

– Nem? – kérdeztem kételkedve.

– Nem, Liberty. Csak szüksége volt valakire, akivel beszélgethet. Valakire, aki együtt érzőn meghallgatja, mekkora terhet cipel.

Ez volt az első alkalom, hogy egy másik felnőttel beszélgettem az anyuról.

– Miféle terhet?

– Egyedülálló anyuka, akinek dolgoznia kell. Ez az egyik legnehezebb dolog.

– Nincs egyedül. Ott van neki Flip.

Miss Marva halkan felnevetett.

– És mondd csak, mennyit segít az anyukádnak?

Gondolatban sorra vettem, miféle kötelességei vannak Flipnek. Leginkább a sör beszerzésében, és a sörösdobozok eltüntetésében jeleskedett. Sok időt töltött még a fegyverei tisztításával, alkalmanként kiment a flamingó lőtérre a lakókocsiparkban lakó többi férfival együtt. Flip alapvetően csak dísz volt a lakásunkban.

– Nem túl sokat – ismertem be. – De ha semmi haszna, akkor miért tartjuk?

– Ugyanazért, amiért én Bobby Rayt. Egy nőnek néha szüksége van egy férfi társaságára, legyen az bármilyen hasznavehetetlen is.

Nem túl jól ismertem Bobby Rayt, de kedveltem. Barátságos idős férfi volt, akinek olcsó kölni és WD-40 szaga volt. Bár hivatalosan nem lakott Miss Marvával, legtöbbször az ő lakókocsijában lehetett megtalálni. Sok éve együtt élő házaspárra hasonlítottak, olyannyira, hogy úgy véltem, szerelmesek egymásba.

– Szereti Bobby Rayt, Miss Marva?

A kérdés megmosolyogtatta az idős asszonyt.

– Néha igen. Amikor elvisz a bisztróba, vagy amikor a lábamat masszírozza a vasárnap esti tévézés közben. Azt hiszem, legalább napi tíz percet szeretem.

– Csak annyit?

– De jó tíz percet, gyermek.

Nem sokkal ezután anyu kirúgta Flipet a lakókocsinkból. Nem egy embert meglepett vele. Bár a lakókocsiparkban nagy türelemmel viseltettek a lusta férfiak iránt, Flip nagypályás semmittevőnek számított, és mindenki tisztában volt vele, hogy egy olyan nő, mint az anyu, jobbat is kaphatna. Csak az volt a kérdés, mi lesz az utolsó csepp a pohárban.