{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is a Pagony webboltját!
www.pagony.hu

ISBN 978-963-587-717-1

Szöveg © Paulon Viktória, 2018
Illusztráció © Endrődi Kata, 2018
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Győri Hanna
Műszaki vezető: Pais Andrea
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Gentium Book Plus– SIL Open Font Licence
Patrick Hand– SIL Open Font Licence
Fuzzy Bubbles– SIL Open Font Licence
Mulish– SIL Open Font Licence

Januárban Janka

kiül a padra.

Februárban Ferdinánd

mozit nyitott Topolán.

Márciusban Máriuszt

elviszi a sárga busz.

Áprilisban, Ágoston,

messze még a várostrom!

Májusban Mályva

vendége egy dáma.

Júniusban Jónás

vegyesboltja pompás.

Júliusban Jusztina

kismacskája Guriga.

Augusztusban Auguszta

szíve mint egy káposzta.

Szeptemberben Szemere

padlása egy kelepce.

Októberben Ottokár

öreg lova poroszkál.

Novemberben Nóra

rátalál egy szóra.

Decemberben az a móka,

hogy kicsoda Donna Móna.

Januárban Janka kiül a padra

1. Topola legendája

Janka vagyok, száz évvel ezelőtt születtem, de már tavaly és tavalyelőtt is ezt mondtam. Száz év után már nem szokás számolni az éveket. Ez a vidék pár éves koromban is ilyen volt, mint most. Körülöttünk a világ változott egy kicsit száz év alatt, de itt szinte semmi sem. Mert Topola rendkívül modern hely, amióta csak a topolai őslakos vakondmanók feltúrták magukat a földből. És mivel bárányfelhős volt az ég, és a vadalmafák aznap kezdtek virágozni, soha többé nem mentek vissza a járataikba, hanem nekikezdtek a föld feletti város megalapításába. A topolai gyerekek mindent tudnak erről a legendáról, ott van a bárányfelhő is a címeren, és egy fekete bundás ős büszkén feltartott orral. És azt is tudják, hogy hiába világszerte ez a jövő, Topolán sosem épülhet meg a metró, mert az egyszerűen visszalépés lenne. Az ezeréves járatok és nagy föld alatti csarnokok, valószínűleg kincsekkel tele, ma is megvannak Topola alatt, de ez már a múlt. Nincs olyan bolond topolai vakondmanó-leszármazott (azaz mindenki, aki itt született), aki elhagyná ezeket a napsütötte tereket, szellőfútta utcákat, vagy akár a lampionos éjszakai parkokat azért, hogy újra lemenjen a föld alá. Tehát a vakondmanók feljöttek, és a járatokat utcákra cserélték, és a fekete bundát, ami a föld alatt praktikus viselet, elhagyták lassan. Színesbe kezdtek öltözni, ahogyan ezt a fáktól, virágoktól is látták, és gyakorta át is öltöztek, ahogyan az évszakok cserélgették Topola színeit.

2. Csak nem ő Ágoston?!

– Janka, mire vársz? – kiabál Jusztina, és integet felém az ugrókötéllel a kezében.

– Jön hozzám egy riporter, Jusztina, világhírű lesz Topola, elmesélem töviről hegyire az egész történetünket, ahogyan volt! – kiabálom felé, tenyeremet a szám köré téve, hogy elérjen a hangom át az Áradhat-patakon, ahol Jusztina ugrókötelezve szalad.

– Mindent el fogsz mondani? Az egészet?

– El bizony! Ezt nem lehet másképp megérteni, csak ha minden részletét elmeséljük.

Írtak már mások is erről a felfordulásról, ami nálunk volt tavaly. Bejártunk a Lapozhat könyvtárba könyvtárosunkhoz, Mályvához, megrendelt minden külföldi lapot, hogy lássuk, hogyan ment híre a topolai történelem legviharosabb évének, de nevetségesen keveset értett meg a világsajtó mindabból, ami itt történt. El kell ismernem, hogy valóban igen szövevényes a történet, akárcsak az ezeréves vadalmafánk ága-boga, ami Topola főterén áll állandó virágzásban (erről a jelenségről egy tudományos havilap egy egész számban értekezett, és ez esetben valóban alaposan, semmi kifogást nem is emeltünk). Január vége van, holnapután lesz egy éve, hogy elkezdődött minden, pedig mi nem készültünk azokban a napokban egyébre, mint hogy megnyílik végre a mozi, Ferdinánd gyerekkori álma.

– Nemsokára évforduló van, Janka! – bukkan fel Ferdinánd és Ágoston a Bámulhat Mozi felől, és Ferdinánd sóhajtozva a fejét csóválja.

– Túl vagyunk rajta, Ferdinánd, nem kell már aggódni! – integetek feléjük, és éppen meg is érkezik gyerekkori barátnőm, aki ma már híres riporter.

– Nos, Janka, készen állsz, hogy mindent elmesélj nekem? – szól a riporter mosolyogva, és lehuppan mellém a padra.

– Ha végeztél, gyere Nóra nénihez ebédre! – rikkant Ágoston.

– Jól van, jól van, de most hagyjatok mesélni!

– Csak nem ő az?! Ő Ágoston? – ámul a riporter.

– Bizony, ő!

– Gyere, Ágoston, ülj le ide, meséljétek el együtt! – nyújtja kezét a fiú felé barátnőm.

– Nem-nem! – nevet Ágoston. – Mondja csak el Janka, mi már itt sem vagyunk!

– Szóval február elseje volt, kedd, és reggeltől a megnyitóra készültünk…

FEBRUÁRBAN FERDINÁND MOZIT NYITOTT Topolán

1. Ferdinánd, a mozibolond

A mozi nekem is szívügyem volt. Ferdinánddal fél évvel a megnyitó előtt kezdtük el felújítani a fészert, de a tervezés, pláne az álmodozás már sok évvel ezelőtt megkezdődött.

Topolán sosem volt még mozi. Cirkusz is csak szabadban, bábszínház csak az Alkudhat piacon szombatonként. De igazi színházunk volt már a születésem előtt is. Nagyanyám mesélte, hogy a legelső előadásban tyúkok is szerepeltek, de olyan rettenetesen összemocskolták a színpadot, hogy később inkább kisgyerekek alakították jelmezben a tyúkszerepeket a még évekig sikerrel játszott A tojástolvaj legendája című zenés darabban. A Tapsolhat Színház legsikeresebb igazgatója Ferdinánd apja, Fridolin volt, aki ifjabb korában olyan csodálatos színész volt, hogy egy kis fotót minden topolai kislány és asszony őrzött róla, ki a pénztárcájában, ki egy könyvbe elrejtve. Ahogy öregedett Fridolin, úgy vonult vissza a színészmesterségtől, de a színháztól sosem tudott volna elszakadni. Igazi fénykora köszöntött be a Tapsolhat Színháznak, amikor Fridolin lett az igazgató. Bevezetett egy csomó újítást. Megszűnt a büfé, és ezzel a szüneti tolongás, de zsinóron ereszkedett le szünetben minden ülés fölé egy kis batyu: nápolyi, savanyúcukorka, kisüveges ribizliszörp és fűszeres sült burgonya volt benne, csinos kis csomagban.

Szerda esténként volt konyhaszínház vacsorával, azaz a színészek egy konyhai humoros jelenetet adtak elő, közben valóban főztek, és az összetolt nagy asztalok köré már a közönség is odaült. Hatalmas siker volt, hónapokra előre lehetett csak jegyet kapni rá. Fridolin minden pénteken „erdőszínházat” tartott, ezt a színészek olyan nagyon nem szerették, de a topolai kamaszok tolongtak az előadásokon.

Mondanom sem kell, hogy Ferdinánd a színházban nőtt fel. A színészek és színházigazgatók gyerekei általában a színpadon szeretnének lenni, jelmezekbe bújni, de Ferdinánd a díszletműhelyben töltötte gyerekkora legszebb napjait, ahol a díszletek készültek.

És Ferdinánd mégsem szerette igazán a színházat, úgy érezte, túlságosan szűk neki. Egy előadásban váltakozhat a díszlet, játszhatnak a színészek egy ügyesen ácsolt tengerparton, még hullámozhat is egy kék vászon, majd a szünet után egy kényelmes lakásban lehetnek, de Ferdinánd ezzel sosem volt teljesen elégedett. Tizenévesen már járt külföldön, és utazásainak nem volt más célja, mint filmszínházba, más néven mozgóképszínházba, barátságos nevén moziba járni. Ferdinánd vágyott a mozira, majd álmodozott egy topolai moziról, és hamarosan tervezgetni kezdte, és soha egy pillanatra sem vesztette el a hitét abban, hogy ez meg is valósul. A topolaiak közül kevesen utaztak, és a kevesek közül pedig senki sem ment moziba külföldi útja során. Mi a moziról csak Ferdinándtól hallottunk, aki olyan lelkesedéssel tudott mesélni róla, hogy megtanultunk vágyakozni a topolai mozira, és amire eljött a megnyitó, már mind mozilázban égtünk.

2. A megnyitó

– És mit vetítesz legelőször? – faggattam Ferdinándot a létra tetején állva, miközben festettük a mennyezetre a bárányfelhőket, amilyenek a Tapsolhat Színházban is voltak, meg a Városházán.

– Nem árulhatom el… – felelte Ferdinánd titokzatos mosollyal, én pedig biztos voltam benne, hogy nagy dologra készül.

Ferdinánd megvásárolta a legizgalmasabb és legújabb filmeket, például a háromrészes Farkasok bánatát, a gyönyörű Titokzatos tündérkertet, és a hallatlanul félelmetes és izgalmas Osztálykirándulás a tengeralattjárónt is, meg sok egyebet.

Feldíszítettük a termet, megterítettük az asztalokat a mozi előtt, előre felvágtuk a tortákat, és lepel mögé rejtettük a Bámulhat Filmszínház, Ferdinánd Mozija feliratot, hogy majd egy ünnepélyes mozdulattal leránthassuk róla, és felzúgjon a taps az épület előtti kis téren, miközben hullik a virágsziromeső.

Mindenki eljött, kiürült a város, ölben hozták a kisgyerekeket, kerekes karosszékben az aggastyánokat, izgatottak voltunk, ünnepélyesek és nagyon vidámak. A díszuzsonna is nagyon jól sikerült, felsorolni sem lehetne, hányféle torta és pástétom sorakozott az összetolt asztalokon. Ferdinándot a lakoma elején még láttam, kiosztotta a február havi műsorfüzetet, benne a vetített filmek ismertetőjével s a legizgalmasabb jelenetek képkockáival, de amíg mi ettünk, ő már a moziteremben volt, ellenőrizte a vetítőgépet, a lámpákat, a mikrofont a vászon elé felállított kis pulpituson, és mindent megnyugtató rendben talált.

Megszólalt a gong, ami majd ezentúl mindig meg fog szólalni a vetítések előtt három perccel, és betódultunk a terembe. Topola lakosainak fele leült a számozott székekre. Ferdinánd ebben követte apja, Fridolin elképzelését, miszerint a topolai lakosok fele valamilyen okból biztosan távol marad majd – mert hát van azért nátha, sürgős lekvárfőzés, családi esemény, másnapi matematikadolgozat, vagy akár olyan kedv, amikor egy topolai csak magára akarja húzni a takarót, és aludni –, tehát annyi szék kell, hogy Topola lakosainak fele le tudjon ülni. Ezentúl majd a lakosság fele mehet a Tapsolhatba, a másik fele meg a Bámulhatba! De most mind itt voltunk a moziban, a gyerekek ketten vagy hárman ültek egy székre, és három sorban körbeálltuk a termet. Létezik egy mondás, hogy olyan sokan voltak, hogy még a csilláron is lógtak, de ez nem volt érvényes a mi mozimegnyitónkra, ugyanis nem volt csillár a teremben, csak szép gömbölyű lámpák körben, kissé a falba süllyesztve.

Sokára csendesültünk el, Ferdinánd még kétszer megütötte a gongot, a fiatalok nevetgéltek, és tollal bekarikázták az időpontokat a műsorfüzetben, de amire a moziigazgatónk felment a pulpitusra, már mind őt figyeltük ünnepélyes csendben.

– Drága barátaim, kedves topolaiak, leendő mozirajongók! – kezdte Ferdinánd, és emlékszem minden szavára, mert ilyen nagyszerű és nagyszerűen rövid beszédet talán még nem is hallottam, pedig száz év alatt igen sok ünnepen vettem részt, ezt bárki elhiheti nekem. Így folytatta Ferdinánd: – Tudtam, hogy eljön ez a nap, és azt is tudtam, hogy nem leszek még ötvenéves, és azt is elképzeltem, ahogyan mind itt vagytok, és láttam előre, hogy tolongtok majd a teremben, hogy így néztek rám, ahogyan most néztek, de azt nem tudtam, hogy ennyire boldog leszek. – Akik elöl ültek, azok láthatták, hogy csupa könny a szeme, de azért folytatta a beszédét. – Topolán minden lehetséges! Az, hogy itt bárányfelhők vonulnak az égen reggeltől estig – mutatott fel a mennyezetre Ferdinánd –, és csak fel kell nézni, máris akármit láthatunk, ez bármire képessé tesz minket! Majd talán ti is megnyittok valamit – nézett a boldog szónok oda, ahol az iskolások ültek egy kupacban –, ami még sosem volt Topolán, nektek az lesz az álmotok! Én még nagyon sokáig alig fogom elhinni, hogy lett egy mozink! Minden reggel, amikor felébredek, meg kell majd kérdeznem magamtól: Te, Ferdinánd, neked tényleg van egy mozid? Most nézzük együtt a filmet, varázsolódjatok el a Bámulhat Moziban!

Az első sorban, Ferdinánd lábánál, tapsolni kezdtek, az elégedettség és talán a türelmetlenség jeleként is. A gyerekek, akik majd bármit nyithatnak Topolán, sutyorogni kezdtek, és végül a hosszú, fekete hajú Ágoston felállt, és előrekiáltott:

– Mi lesz a legelső film?!

– Nyugi, engedjük végigmondani! – torkolta le Ágostont Jusztina.

De akkor már felzúgott a taps mindenhonnan, és az éljenzés, „Éljen soká Ferdinánd, éljen a mozi!”, és lassan kialakult az egybehangzó kórus:

– MIT-LÁ-TUNK, MIT-LÁ-TUNK, MIT-LÁ-TUNK?! – kiabált a közönség, és hangjuk széltében-hosszában betöltötte a mozitermet.

Ferdinánd megköszörülte a torkát, intett a kezével, hogy elcsendesítse a közönséget, és mosolyogva így szólt:

– Talán szerénytelenségnek tűnik, de elsőként a saját filmem van a vetítőgépbe befűzve. – Csodálkozó és elismerő „Hűűű, ez igen!” és „Lássuk!” hangzott a nézőtérről, Ferdinánd pedig folytatta: – De nem is az a fontos, hogy én készítettem, hanem hogy ti vagytok rajta, topolaiak!

Hangos tapsvihar szakított meg ismét Ferdinánd beszédét. Mi még sosem láttunk filmet magunkról, érthető, hogy csillapíthatatlan izgalom lett úrrá rajtunk. Ferdinándnak már tizenöt éves korában is volt egy kis filmfelvevője, megszoktuk, hogy azzal jár-kel köztünk, és minthogy eddig a napig nem volt mozi Topolán, egyáltalán eszünkbe sem jutott, hogy ezeket a felvett jeleneteket meg is lehetne nézni.

3. Világom – Topolán lakik a boldogság

– Akkor most lekapcsolom a lámpákat, beülök közétek, és kezdetét veszi a legelső filmvetítés Topolán! – harsogta Ferdinánd, hogy túlkiabáljon bennünket.

Máriusz ült mellettem. Ő a mi tudósunk, topolai történész, biológus, botanikus és rajong a művészetekért. Gyorsan, míg világos volt, levette és megtörölte a szemüvegét. Egymásra mosolyogtunk, olyan boldog délután volt ez. Egyikünk sem készülhetett fel arra a borzalomra, ami történt…

Tehát Ferdinánd lekapcsolta a lámpákat, sötét lett, amilyen a Tapsolhat Színházban szokott lenni, elcsendesedtünk.

Fehér fény terítette be a vásznat, amilyet a világutazó könyvekben láthatunk nagy hómezőkről, hogy szinte fázik is, aki nézi. Pár másodpercig tartott a vakító fehérség. Körbenéztem, láttam, ahogy bámuló barátaim arcát megvilágította a vászon, és ez a kép megmaradt bennem, azután még sokszor eszembe jutott az év folyamán, ahogy egyre kuszább lett minden Topolán. Akkor örömmel töltött el, hogy mennyire együtt voltunk ebben a kíváncsi izgalomban.

A vásznat kitöltötte a felirat: Drága barátaimnak, Topola minden lakosának szeretettel, Ferdinándtól

Meghatottan olvastuk.

Világom – Topolán lakik a boldogság

Ez volt a címe.

– dokumentumfilm –

Kiolvastuk, de csak Máriusz bólogatott értőn, és nekem megsúgta, hogy ez nem csak úgy kitalálva lett, ez az életről szól.

A filmben az Áradhat-patakot láttuk, és hallottuk, ahogyan csobog, mintha a partján sétálnánk, a Sütkérezhet-rét felől közeledtünk, a felvételen táncoltak a szélkerekek, hatalmas léptekkel elhaladtunk a Hajladozhat-erdő mellett, és ahogyan a patakunk megérkezik a Virágozhat főtérre a csodálatos vadalmafánkhoz, úgy érkeztünk be a városba. Hajnal lehetett a felvételen, egy lélek sem volt még a téren, még senki sem sietett a Morzsálhat pékség felé, de még Ottokár sem tárta ki a Morzsálhat spalettáit, és nem igyekeztek még a gyerekek a Felnőhet Iskolába, és nem vezették még a kicsiket kézen fogva a Zsibonghat Óvoda felé. Az iskola kapuja zárva volt, az óvoda kertje csendes. Én nem vagyok korán kelő, talán soha nem is láttam ilyen mozdulatlannak Topolát.

Pisszenés sem hallatszott a teremben, csodálatos volt Topolát látnunk, mintha pár fejjel magasabbak lennénk, mintha messzebbre látnánk, több dolgot egyszerre.

Bárányfelhők úsztak az égen, mintha megelevenedett volna a mozi mennyezete. Ferdinánd hangja szólt a filmből:

Topola mindjárt felébred, és amibe ma belekezdenek a topolaiak, az mind sikerrel végződik estére. Nézzünk be máris a Habozhat Kávézóba, ahol lefő az első kávé!

Dezdemóna felsikkantott, mert az övé volt a kávézó, kihúzta magát, és ragyogó arccal nézte a vásznat.

És ekkor minden elsötétedett.

4. Váratlan esemény

Meresztettük a szemünket, az első sorban motoszkálás kezdődött, Ferdinánd felállt:

– Húha, valami gond van a vetítővel, türelem, azonnal megnézem!

A feketeségben egy vörösen izzó szempár volt egyre kivehetőbb. A film tehát nem állt le.

– Mi ez? – motyogta maga elé Ferdinánd.

Aki elöl ült, szorongani kezdett, akik hátul ültek, és nem hallották Ferdinánd döbbent kérdését, még nem aggódtak, csak izgultak.

– Ez nem a Habozhat… – suttogta Dezdemóna, ahogy a szempár körül kirajzolódott egy boltíves téglafal a feketeségben.

Rekedt, fülsértő hangon beszélni kezdett valaki a filmben:

Topolaiak! A napfény nem erősebb a sötétségnél, csak világosabb. A tavaszi szellő nem erősebb a jeges fuvallatnál, csak melegebb! Nem tart örökké ez a napfényes boldogságotok! Ha-ha-ha-ha! És a felhangzó vihogás még a beszédnél is rettenetesebb volt.

A kisgyerekek sírni kezdtek, akik a kijáratokhoz közel voltak, megpróbáltak kimenni a napfényre.

„Mi ez? Ferdinánd, mi történik?!” hangzott mindenfelől, és amíg Ferdinánd döbbenten állt, Máriusz felugrott mellőlem, átvágott a tömegen, bejutott hátul a vetítőfülkébe, kihúzta a vetítőgép dugóját a falból, és felkapcsolta a villanyt.

– Én nem tudom, én nem tudom… – motyogta Ferdinánd, és kérdőn nézett ránk, mintha mi tudhatnánk.

– Menjünk haza, kedves barátaim, megviccelt minket ez a film! A megnyitónak ezennel vége, vigyétek el a programfüzetet, és várunk mindenkit a vetítésekre, köszönjük, hogy eljöttetek! – szólt hátulról Máriusz a lehető legnyugodtabb hangján.

Elindult kifelé Topola döbbent lakossága. Suttogva beszéltek, Ferdinándot nézték, és a fejüket csóválták, a Bámulhat Mozi tulajdonosa, Topola legelső filmese pedig meg sem tudott szólalni. Azt hittük, csak hárman maradtunk a moziban: Ferdinánd, Máriusz és én. Néhány pillanatig némán néztük egymást, majd Máriusz szétnyitotta összezárt tenyerét, és felénk nyújtotta.

Egy hosszú fekete szőrszál feküdt rajta, akkora, hogy átérte a tenyerét.

– A vetítőgépen találtam, vakondmanószőr lehet… szerintem…

Bámultunk Máriusz tenyerébe.

– De vakondmanók már több ezer éve nem léteznek, Máriusz bácsi! – hasított bele a csöndbe egy hang.

Jusztina és Ágoston álltak a terem bejáratánál.

– Gyerekek, ti is menjetek szépen haza! – fordult hátra Máriusz a hang irányába.

– Nem megyünk! Mi folyik itt?! – kérdezte Jusztina, és olyan volt ennek a gyereknek a hangja, hogy biztos voltam benne, hogy tényleg nem fognak hazamenni.

5. Jusztina és Ágoston

Jusztina Nóra kislánya. Nóra a topolai patikus, patikája, a Tüsszöghet a város szélén, a szellőerőművek közelében található. Ágoston Szemere unokája, Szemere háza éppen Nóráék házával szemben áll. Vagy Jusztina van Szemere házában, vagy Ágoston Nóráéknál, vagy mindkét gyerek a Tüsszöghet Patikában. Jusztina és Ágoston mindig ott vannak, ahol történik valami. Jusztinát az érdekli, ami titokzatos: a régészet, a csillagászat és az ásványok, és ebben Ágostonnal tökéletesen hasonlítanak. A lány Topola ugrókötél- bajnoka, a fiú pedig a magasugrás rekordját tartja a korosztályában.

Ágoston nem volt még másfél éves sem, amikor pár hónapot Nóra vigyázott rá a kisbaba Jusztina mellett. Még azelőtt, hogy Szemeréhez került volna a kiságya és vele minden játéka, és a nagyapja berendezte volna a nagyobbik szobát Ágostonnak.

Hogy miért költözött Ágoston Szemeréhez?

Tíz évvel ezelőtt még sokat beszéltünk erről, de beletörődtünk, hogy nem tudjuk megfejteni, és már eszünkbe sem nagyon jut. Ágoston szülei egy szombati napon elindultak hátizsákkal kirándulni, és a kisfiút Szemere nagyapára bízták. Anni és Andor, Ágoston szülei a kisfiú megszületése előtt sokat csavarogtak, külföldön, magas hegyek között, rengeteg erdőkben, tengerre is szálltak, jártak a sivatagban. Ágoston egyéves koráig sehová sem mentek, Anni azt mondta, túl kicsi még a gyerek, hogy magukkal vigyék, és ahhoz is túl kicsi, hogy nyugodt szívvel rábízhassák valakire. Eljött az első születésnap, megünnepeltük a mosolygós Ágostont, Andor pedig kipucolta a hegymászó bakancsokat, kiterítette és átnézte a sátrat, és felkészültek egy rövid, háromnapos kirándulásra. Láttam őket elmenni, itt ültem akkor is a padon, Andor nagyon boldog volt, Anni nemkülönben, csak ő persze aggodalmas is.