részlet

© 2023 Romsics Ignác
© 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Czeizel Balázs, Oláh Gábor
A névmutatót Paksa Rudolf állította össze
A térképeket szerkesztette és az ábrákat rajzolta Sebők László

ISBN 978 963 620 189 0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Nagy Zsejke
Olvasószerkesztő Török Mária
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

I. A „boldog békeidők”

1. A magyar állam és a Habsburg Birodalom

2. A gazdaság

3. Az oktatás

4. A társadalom

5. Társadalmi és politikai feszültségek

6. Kultúra és művelődés

II. Háború, forradalmak, ellenforradalom – Trianon

1. Az első világháborúban

2. A polgári demokratikus forradalom

3. A Tanácsköztársaság

4. Az ellenforradalom

5. A trianoni békeszerződés

III. A Horthy-korszak

1. A gazdaság

2. Az oktatás

3. Társadalmi viszonyok és életkörülmények

4. Kultúra, művelődés, szórakozás

5. A politikai rendszer jellege

6. Külpolitika, hadsereg, revízió

7. A második világháborúban

IV. Magyarország szovjetizálása

1. A nemzetközi háttér

2. Az egypártrendszer kialakulása

3. A párizsi békeszerződés

4. Újjáépítés, államosítások és a társadalom átrétegződése

5. Az oktatás, a tudomány és a kultúra államosítása

V. A rákosista diktatúra

1. A pártállam

2. A vas és acél országa

3. Oktatás, kultúra, művelődés

4. Nagy Imre reformkísérlete

VI. Az 1956-os forradalom és szabadságharc

VII. A Kádár-korszak

1. Megtorlás és politikai konszolidáció

2. A gazdaság

3. Oktatásügy és tudományos kutatás

4. Társadalmi viszonyok és életkörülmények

5. Kultúra, művelődés, szórakozás

6. Külpolitika és külföldi magyarság

7. Kádár bukása és a demokratikus átmenet

VIII. A harmadik Magyar Köztársaság

1. Alkotmányos alapok és a demokratikus átmenet befejeződése

2. A köztársaság politikai élete és szereplői

3. Külpolitikai célok és eredmények

4. A piacgazdaság kialakulása és működése

5. Társadalmi viszonyok

6. Oktatás, kultúra, művelődés

Időrendi áttekintés

Ajánlott irodalom

Térképek jegyzéke

Ábrák jegyzéke

Táblázatok jegyzéke

Fotók jegyzéke

Névmutató

Jegyzetek

„S mégis, akárhogy is, az az egy bizonyos, hogy a magyar nemzet ma is él, s rég elpusztult volna, ha politikai meggondoltsága fenn nem tartja. Sajátságos módon, harcos és tüzes nemzet létére országa megmaradását mindig inkább evvel biztosította és vitte tovább, mint kényszerült vagy virtusos harci tetteivel. Jellemző, hogy európai helyzetét és lehetőségét igazában azzal alapozta meg, hogy lemondott a harcról. A fiatal ragadozó madár, megtépázva, de ép karmokkal, fészkébe vonult, nem zsákmányolt többé, sőt fészkébe bocsátott idegen szárnyasokat. S azontúl is egész élete a józan megalkuvások sorozata, a lehetőségekkel való folytonos számolás.”

Babits Mihály: A magyar jellemről (1939)

ELŐSZÓ

E kötet első kiadása 1999-ben jelent meg az Osiris Kiadó gondozásában. 2010-ig a munka magyarul négy kiadást és több utánnyomást ért meg. Angol változatát, melyet a Corvina Kiadó gondozott, kétszer, 1999-ben és 2010-ben adták ki. A magyar változat 2010-es, javított és kiegészített kiadásának utánnyomásai mára teljesen elfogytak. A Helikon Kiadót ez indította arra, hogy a 2017-ben elkezdett életműsorozatának részeként ezt a munkámat is újból elérhetővé tegye. Az új edíció nagymértékben egyezik a 2010-es negyedik kiadással. A kötet nyitó fejezetében ennek megfelelően nemcsak az első világháború előtti másfél évtizeddel, hanem az 1867 után kiépült dualista rendszer jellegzetességeivel is foglalkozom. Vagyis az első világháború előtti három-négy évtizedet fogtam és fogom fel a XX. század nyitányaként. A szokásos periodizációs gyakorlattól („rövid huszadik század”) eltérően ezt azért tartottam és tartom ma is indokoltnak, mert a XX. századi tudományos és technikai fejlődést megalapozó felfedezések és találmányok túlnyomó többsége (például a robbanómotor s az ezen alapuló autó- és traktorgyártás, a repülőgép, a villanyáram és a szénszálas izzólámpa, a telefon, a rádió és a hőre lágyuló műanyagok, például a bakelit) nem 1914 vagy 1918 után, hanem a 19. század utolsó harmadában vagy a XX. század első éveiben indult hódító útjára. Kulturális téren még nyilvánvalóbbak a századfordulóig visszanyúló gyökerek. Nemcsak az irodalmi és a képzőművészeti forradalom kezdődött ekkor, hanem a mozi, a tömegsport, a nyaralás, a víkendezés és még sok minden abból, ami a XX. századi tömegtársadalmak mindennapjaira a későbbiekben oly jellemzővé vált. A modern társadalombiztosítás alapjait ugyancsak ezekben az évtizedekben vetették meg – Nyugat-Európában és Magyarországon egyaránt.

Hasonló volt a dilemmám 1989–1990-nel is. A korszakos jelentőségű politikai átalakulás kétségkívül ehhez a két évhez köthető. A piacgazdaság elemeinek megjelenése, a társadalom újrapolgárosodása azonban évekkel korábban kezdődött, s az 1990-es években, sőt az ezredforduló után is folytatódott. A művészetekben és a művelődés történetében pedig minden jel szerint az 1970-es években, az újrealizmus és a posztmodern feltűnésével zajlott le korszakváltás. Ekkor jelentek meg a mikroprocesszorok, amelyek a legtöbb ma használatos technikai eszközünk nélkülözhetetlen alapelemei. Az 1990-es választásokkal mindezek ellenére minden további nélkül le lehetett volna zárni a kötetet. Azt, hogy nem így tettem, hanem a rendszerváltozás utáni mintegy két évtized fejleményeinek bemutatásával fejezem be Magyarország XX. századi történetét, elsősorban közéleti érdeklődésem magyarázza. A korábbi korszakokhoz hasonlóan erről az időszakról is el akartam mondani a véleményem. Ha valaki olvasta Hérodotoszt, Thuküdidészt vagy Polübioszt, és ismeri a francia történészek eredményeit az histoire contemporaine és az histoire du temps présent, illetve az histoire immédiate művelése terén, akkor tudja, hogy döntésemmel sem a legrégebbi, sem a legújabb historiográfiai törekvések szempontjából nem követtem el szentségtörést.

A térkép- és ábramellékletek is ugyanazok, mint a korábbi változatokban, ám a fejezetnyitó képek kivételével a fotók közléséről lemondtunk. A szövegben található, „Szgy.” kezdetű zárójeles oldalszámok azokra a dokumentumokra utalnak, amelyeket a kötetet kiegészítő, ugyancsak az Osiris Kiadó gondozásában 2000-ben megjelent szöveggyűjteményembe (Magyar történeti szöveggyűjtemény 1914–1999. I–II.) felvettem.

A szövegen nagyon kis mértékben itt-ott módosítottam. Az újabb kutatások eredményeit hasznosítva egy-két esetben – például a nemzeti jövedelemről írva – pontosítottam a számadatokat, s a Kádár-korszak titkosszolgálatairól beiktattam két-három kiegészítő mondatot. A rendszerváltás utáni időszakkal foglalkozó utolsó fejezetből viszont kihagytam néhány olyan bekezdést, főleg az önkormányzatokkal kapcsolatban, amelyek több mint harmincéves távlatból sokkal kevésbé tűnnek fontosnak, mint az 1990-es évek második felében.

Az egyetlen érdemi változtatás: terjedelmi és egyéb okokból elhagytam a korábbi változatokhoz csatolt, igen részletes és historiográfiai elemeket is tartalmazó szakirodalmi tájékoztatót. Ehelyett egy jóval rövidebb irodalomjegyzék orientálja az elmúlt század története iránt mélyebben érdeklődő olvasókat. Bízom benne, hogy a korábbi kiadásokhoz hasonlóan munkámnak ez a legújabb változata is találkozni fog a XX. századi magyar történelmet tanítók, tanulók és az azt egyszerűen csak megismerni kívánók érdeklődésével.

Göd, 2023. január

Romsics Ignác

I. fejezet
A „boldog békeidők”

1. A millenniumi díszmenet a Margit híd pesti hídfőjénél halad a Parlament felé, 1896. június 6.

Az 1867-es kiegyezéssel közel két évszázados küzdelem ért véget a Habsburg-dinasztia és a magyar nemzet között. Az uralkodóház részéről ez a harc a magyar területek minél teljesebb integrálásáért és németesítéséért, a magyar nemesség részéről pedig az ország 1526 előtti területi egységének a helyreállításáért és függetlenségéért, valamint a XVIII. század végétől a magyar nyelv államnyelvvé emeléséért folyt. A kompromisszum, amit 1867-ben kötöttek, kölcsönös belátáson alapult. I. Ferenc Józseffel, aki 1848-ban igen fiatalon, alig 18 évesen került a császári trónra, az olasz–francia erőktől 1859-ben, a poroszoktól pedig 1866-ban elszenvedett vereségek értették meg, hogy a birodalom nem nélkülözheti a magyarok támogatását. A „rebellis” magyarok viszont függetlenségi harcaik sorozatos kudarcából okulva, a nemzetiségi lakosság 1848–1849-es autonómiatörekvéseivel, sőt részben szeparatizmusával szembesülve s nem utolsósorban Lengyelország felosztását figyelmeztető jelként felfogva jutottak arra a következtetésre, hogy a történeti magyar állam teljes függetlensége nem tartozik az elérhető célok közé. A kérdés az volt számukra, hogy kivel egyezzenek meg, és miről mondjanak le: a magyar határokon belüli és kívüli horvátokkal, szerbekkel és románokkal, ahogy az emigráns Kossuth és néhány társa javasolta (dunai konföderáció), ami a történeti magyar állam integritásához ragaszkodva elképzelhetetlen volt; avagy a Habsburgokkal, a birodalmi kereteket elfogadva, ami a teljes függetlenségről való lemondást feltételezte. Hosszú vívódás, két évtizedes passzív ellenállás és a Habsburg Birodalom fennmaradásához fűződő európai érdekekkel számot vetve a magyar vezető rétegek meghatározó körei végül az utóbbi lehetőség mellett döntöttek. Ez a kölcsönös belátás vezetett oda, hogy 1867 februárjában Ferenc József azt az Andrássy Gyulát nevezte ki magyar miniszterelnökké, akit 1848–1849-es és emigrációs tevékenységéért 1851-ben képletesen felakasztatott, s hogy ugyanezen év június 8-án gróf Andrássy Gyula, az egykoron akasztásra ítélt huszár ezredes annak a huszár tábornoki egyenruhát öltő Ferenc Józsefnek a fejére tette a magyar koronát, aki a szabadságharc vezénylő tábornokainak és a forradalom első miniszterelnökének, gróf Batthyány Lajosnak a kivégzéséhez az engedélyt megadta.

Az 1867-es osztrák–magyar kiegyezés máig a magyar történetírás és politikai gondolkodás egyik nagy vitakérdése. Szekfű Gyula, aki az úgynevezett 67-es tábor egyik legkiemelkedőbb történésze volt, államalapító királyunk, I. (Szent) István tettéhez mérte jelentőségét, s a „keresztény-germán kultúrkörhöz”, azaz Európához való csatlakozásunk betetőzéseként értékelte.1 Bibó István, a magyar függetlenségi gondolat jeles képviselője viszont olyan „öncsalásnak” nevezte, amely az egész magyar politikai, közjogi és társadalmi fejlődést „zsákutcába” vezette.2 A hazai és nemzetközi történetírás utóbbi évtizedekben folytatott vitáinak tükrében a kiegyezést ma olyan „reális kompromisszumnak” látjuk, amelynek fény- és árnyoldalai egyaránt voltak. Eredményei elsősorban gazdasági és kulturális téren mutatkoztak meg. Társadalmi és politikai szempontból azonban sokkal kedvezőtlenebb a mérleg. Az átlagosnál gyorsabb gazdasági növekedés és a látványos kulturális fejlődés hátterében olyan súlyos szociális és politikai problémák érlelődtek, amelyekkel a „kiegyezéses rendszer” – Deák és Eötvös szellemétől elkanyarodva – részben nem akart, részben pedig nem tudott megbirkózni. Ezek a problémák már a XIX. században, a kiegyezés megkötésének idején s az azt követő évtizedekben is érzékelhetőek voltak. Igazán súlyossá azonban csak a századfordulóra, illetve a XX. század elejére váltak. Az első világháború előtti másfél-két évtizedet „boldog békeidőknek” nevezni, mint oly sokan teszik, tehát indokolt is, meg nem is. Az ország határain belül kétségkívül béke honolt, s helyzetükkel valóban sokan elégedettek voltak. A merev struktúrát azonban, amelyet 1867-ben létrehoztak, egyre nehezebben lehetett hatékonyan működtetni, s a sorsukkal elégedetlenek száma is inkább nőtt, mint csökkent. A „boldog békeidők” tehát a „boldogtalan békétlenség” csíráit érlelték.

1. térkép. Az Osztrák–Magyar Monarchia országai és tartományai 1913-ban

1. A MAGYAR ÁLLAM
ÉS A HABSBURG BIRODALOM

Az 1867. évi XII. tc. értelmében, amely az osztrák–magyar viszonyt új alapokra helyezte, a Habsburg Birodalom két államból állt: a Magyar Királyságból és az Osztrák Császárságból. Bár mindkét ország rendelkezett saját parlamenttel, kormánnyal és közigazgatással, az állami szuverenitás mindegyik attribútuma felett egyik sem diszponált. Az államélet három alapvető ügykörének, a külügyeknek, a hadügyeknek és az ezekkel kapcsolatos pénzügyeknek a szempontjából a Habsburg Birodalom, azaz hivatalos, új nevén az Osztrák–Magyar Monarchia egy központú állam maradt. Ez azt jelentette, hogy az uralkodó személyén túl, aki egyszerre volt osztrák császár és magyar király, a birodalom két részét úgynevezett közös ügyek is összekapcsolták. Ezeket közös miniszterek irányították, akik sem a magyar, sem – bár Bécsben székeltek – az osztrák kabinethez nem tartoztak, s akiket az osztrák és a magyar miniszterektől való megkülönböztetés céljából „császári és királyi” jelzővel illettek. A Lajtán túli nyelvhasználatban ennek felelt meg a „kaiserlich und königlich”, amiből a k. u. k. rövidítés származik, s amit Robert Musil osztrák író kissé közönséges iróniával Kákániává ferdített. A három miniszter közül az egyik – a külügyminiszter vagy a pénzügyminiszter – mindig magyar volt, a hadügyminiszter viszont sohasem.

A közös minisztériumok közül legnagyobb jelentősége a Külügyminisztériumnak volt. Hatásköre elsősorban a külpolitika és a diplomáciai kar irányítására, továbbá a birodalom jogainak és érdekeinek külföldi képviseletére terjedt ki. A követségek és konzulátusok mellett alárendeltségébe tartozott még a bécsi konzuli akadémia, valamint a házi, udvari és állami levéltár is. A közös külügyminiszter mindig az uralkodó bizalmi emberei közül került ki. A sors keserű fintora, hogy az újjáformált birodalom egyik első és legsikeresebb, illetve utolsó külügyminisztere, akinek már csak a teljes felbomlás konstatálása jutott osztályrészéül, egyaránt egy-egy Andrássy volt: 1871 és 1879 között a kegyelmet kapó „lázadó”, gróf Andrássy Gyula, 1918. október 24-től november 2-ig pedig fia, ifjabb gróf Andrássy Gyula.

A közös hadügyminiszter hatásköre csak a hadügyi igazgatásra terjedt ki, a hadsereg irányítására nem. A közös haderő szervezetével és vezényletével kapcsolatos ügyekben maga az uralkodó döntött, s döntéseinek végrehajtásáról a neki közvetlenül alárendelt katonai iroda gondoskodott. „[…] mindaz – fogalmazott az 1867. évi XII. tc. –, ami az egész hadseregnek és így a magyar hadseregnek is, mint az összes hadsereg kiegészítő részének, egységes vezérletére, vezényletére és belszervezetére vonatkozik, ő Felsége által intézendőnek ismertetik el.”3 Mint Legfőbb Hadúr az uralkodó rendelkezett a hadüzenetküldés és a békekötés jogával is. Mindehhez miniszteri ellenjegyzésre sem volt szüksége. A közös haderő, amelynek a vezényleti nyelve a német volt, a közös hadseregből és a közös haditengerészetből állt. A közös haderő békelétszáma eleinte 250–260 ezer, hadi létszáma pedig 800 ezer fő körül mozgott. Évente közel 100 ezer újoncot soroztak be, amelyből Magyarország 40 ezret adott. A hadsereg létszáma a későbbiekben fokozatosan nőtt. A békelétszám 1914-re 500 ezerre, a hadi létszám pedig 1,5 millióra emelkedett. Ezzel arányosan nőtt az újonclétszám. A szolgálati idő eleinte egységesen három évig, 1912-től, az ekkor elfogadott új véderőtörvény értelmében azonban már csak két évig tartott. Kivételt képezett ez alól a lovasság és a lovagló tüzérség, ahová továbbra is három, s a haditengerészet, ahová négy évre vonultatták be az alkalmasnak talált 20 éves fiatalokat. A törvények értelmében minden egészséges felnőtt férfi hadköteles s így besorozható volt. Az általános szabálytól eltérően a középiskolát végzettek azonban nem két vagy három, hanem csak egy évre vonultak be, s az egyéves úgynevezett „önkéntesi év” letöltése után tartalékos tisztként tértek vissza a civil életbe. A közös hadsereg fejlesztéséről és fejlesztésének finanszírozásáról a két ország parlamentje külön, de egységes fejlesztési koncepció alapján döntött.

1. ábra. A dualista államszervezet

A közös Pénzügyminisztérium tevékenysége kezdetben a közös ügyek költségvetésének összeállítására és a jóváhagyott összegek folyósítására korlátozódott. Bosznia-Hercegovina 1878-as okkupációja után azonban e terület közigazgatásának irányítása is feladatává vált. E tárca munkáját leghosszabb ideig, 1882-től 1903-ig a köznemesi eredetű Kállay Benjámin irányította.

A három közös miniszter nem alkotott közös kormányt. Közös minisztertanácsi üléseket viszont tartottak – többnyire az osztrák és a magyar miniszterelnök részvételével. A közös miniszteri értekezleteken általában a közös külügyminiszter elnökölt. Előfordult azonban, hogy az uralkodó vállalta magára ezt a feladatot, amely esetben az ülést koronatanácsnak nevezték.

A közös miniszterek elvileg a két ország törvényhozó testületei által delegált különbizottságoknak, a delegációknak tartoztak felelősséggel. A delegációk 60-60 főből álltak, s azért, hogy a közös parlamentnek még a látszatát is elkerüljék, külön-külön tanácskoztak és külön-külön szavaztak. Együttes ülésre csak abban az esetben került sor, ha tartós véleménykülönbség alakult ki közöttük. A gyakorlatban viszont mindez alig volt több díszletnél, komplikált alkotmányos ornamentikánál. A delegációk befolyása ugyanis eltörpült az uralkodó hatalma s az őket kiküldő parlamentek szava mellett. A delegációk szerepköre a gyakorlatban így a közös költségvetés megtárgyalására és elfogadására redukálódott.

A külügyek, hadügyek és az ezekhez kapcsolódó pénzügyek mellett közös volt még a vám-, bank- és pénzrendszer is. Ezek szabályairól egy külön megállapodás intézkedett, amelyet tízévenként kellett megújítani. Ugyancsak külön alku tárgyát képezte tízévente a közös költségekhez való hozzájárulás mértéke. Bár 325 ezer négyzetkilométernyi területével és 15–20 millió lakosával a Magyar Királyság az összbirodalom területének közel felét s lakosságának is 42 (1869), illetve 40%-át (1910) adta, a cseh–morva–osztrák tartományok gazdasági fejlettségére való tekintettel Ausztria részesedését az első tíz évre 70%-ban és Magyarországét csak 30%-ban állapították meg. Ez a későbbiekben sem változott sokat. A század utolsó éveiben Magyarország kvótája még mindig csak 32,5%, majd 34% volt, s 1907-től sem több 36,4%-nál, miközben az osztrák fél már 1897-ben 58–42%-os megoszlást tartott volna igazságosnak.

Minden más ügy a birodalom két országának törvényhozó, végrehajtó és egyéb szerveire tartozott. A polgári parlamentarizmus és az alkotmányos állam szabályainak megfelelően, ám ugyanakkor a magyar rendi hagyományokra is tekintettel a törvényhozó hatalmat Magyarországon a képviselőházból és a főrendiházból álló kétkamarás országgyűlés a királlyal együtt gyakorolta. A képviselőház 1896-ig Pesten, a Főherceg Sándor utcában ülésezett, ezt követően pedig az 1883-ban építeni kezdett, de teljesen csak 1902-re elkészült impozáns és tekintélyt parancsoló neogótikus Duna-parti palotában.

A képviselőház 413 tagját az ország felnőtt férfilakosságának mintegy negyede, azaz az összlakosság 6–7%-a választotta. A választójogról az 1874. évi XXXIII. tc. intézkedett. A választójogosultság alapfeltétele eszerint ¼ telek4 földtulajdon vagy háromszobás városi ház, illetve 105 forint adóköteles évi jövedelem volt. Önálló iparosok esetében legalább egy segéd alkalmazása jogosított választásra, az értelmiségiek esetében pedig a diploma és az ennek megfelelő állás. Akkor, amikor megszületett, ez a törvény még nem volt olyan korszerűtlen, mint amilyenné a későbbiekben vált, s mint amilyennek ma is látjuk. A modern demokratikus elvektől eltérően a XIX. századi liberalizmus ugyanis csak jogi, de nem politikai értelemben vallotta magáénak az állampolgári egyenlőséget. A származási előjogok ellen ugyan fellépett, ám ezekkel sehol sem az állampolgárok összességének, hanem csak a vagyonos és/vagy tanult rétegek politikai egyenlőségének az elvét szegezte szembe. Az első világháború végéig nem számított kirívónak az sem, hogy a nőket, mint a férjüktől függő, tehát befolyásolható személyeket teljesen elzárták a politikai érdekérvényesítés lehetőségétől. Kétségtelen viszont, hogy a XX. század demokratikus korszellemével ezeket az elveket már egyre kevésbé lehetett összeegyeztetni, nem is beszélve a nyílt szavazásról, amelyhez nyilvánvalóan kezdettől fogva csak azért ragaszkodtak, hogy a választókat presszionálni lehessen. 1905 körül Belgiumban már az összlakosság 30%-a, Franciaországban 28%-a, Ausztriában 27%-a s Angliában 18–20%-a rendelkezett választójoggal. S persze – az általános európai gyakorlatnak megfelelően – nem nyíltan, hanem titkosan szavaztak. Ugyancsak a politikai akarat megjelenítésének torzító faktora volt a választói körzetek tudatosan egyenlőtlen beosztása. A 413 körzetből 1896-ban például 12-ben kevesebb mint 500 fő, 11-ben viszont több mint 5000 fő választhatott egy-egy képviselőt. Utóbbiak jó része a köztudottan függetlenségi érzelmű alföldi magyar vidékekre esett.

A képviselőházzal szemben, amely a választójog minden korlátja ellenére mégiscsak népképviseleti alapon szerveződött, a csekélyebb súllyal rendelkező főrendiház a rendiség továbbélését jelentette, s a törvényhozás folyamatában általában a konzervatív fék szerepét töltötte be. Annak ellenére így volt ez, hogy az 1885. évi VII. tc. némileg megváltoztatta szervezési elveit, s így összetételét is. Ettől kezdve a felnőtt arisztokrata férfiak nem automatikusan, hanem csak akkor lehettek főrendiházi tagok, ha legalább évi 3000 forint, majd később 6000 korona föld- és házadót fizettek. Kivételt ez alól csak az uralkodóház nagykorú tagjai képeztek, akik ha magyarországi földbirtokkal is rendelkeztek, akkor automatikusan főrendiházi taggá váltak. A világi méltóságok közül hivataluknál fogva bekerültek a felsőházba az ország zászlósurai (horvát bán, királyi főtárnokmester stb.), továbbá a Kúria, a Közigazgatási Bíróság és a Budapesti Ítélőtábla elnökei és részben másodelnökei, az egyházi méltóságok közül pedig valamennyi bevett vallásfelekezet – római katolikus, görögkatolikus, görögkeleti, református, evangélikus és unitárius – rangidős egyháznagyjai, illetve világi főgondnokai. A minisztertanács előterjesztése alapján a király 50 főrendiházi tagot nevezhetett ki. S végül 50 tagot választhattak és delegálhattak maguk közül azok a főnemesek, akik az új rendszer szerint kimaradtak a főrendiházból.

A főrendiház tagjai érdekcsoportokba, a képviselőház tagjai pártokba tömörültek. A pártstruktúra alapvető rendezőelve nem az ideológiai vagy osztálykötődés, hanem az úgynevezett közjog, azaz a kiegyezéshez való viszony volt. A kiegyezést támogató párt, amelyet Szabadelvű Pártnak hívtak, 1875-től 1905-ig mindig abszolút, sőt általában 60% fölötti reprezentációval rendelkezett a parlamentben. A vagyonos és művelt rétegek jelentős részének, illetve a Dunántúlnak, Budapestnek és a nemzetiségi vidékeknek a kiegyezéspártisága mellett ebben nyilvánvalóan a különböző manipulációkra lehetőséget adó választási rendszer is jelentős szerepet játszott. A kiegyezést bíráló s a magyar állam önállóságát növelni akaró ellenzéki párt, a Függetlenségi és 48-as Párt viszont rendszerint csak 20% körüli eredményt ért el. Társadalompolitikai szempontból mindkét párthoz tartoztak liberálisok és konzervatívok, s nemzeti szempontból mérsékeltek és radikálisok. E két nagy párt mellett több kisebb ellenzéki vagy kormánytámogató párt (Nemzeti Párt, Katolikus Néppárt stb.) is alakult a korban. Ezek azonban még együttesen sem nagyon tudtak 20%-nál magasabb képviseletet elérni.

Az országgyűlés mellett a törvényhozás másik faktora az uralkodó, az állam feje és a közhatalom legfőbb birtokosa volt. Ő írta ki a választásokat, ő hívta össze az országgyűlést, s azt elnapolhatta, sőt feloszlathatta. A törvényalkotás folyamatába kétszer is beavatkozhatott. Először a törvényjavaslatok parlamenti beterjesztése előtt – élve előszentesítési jogával. A kormány által előkészített törvényjavaslatok csak akkor kerülhettek a honatyák elé, ha az uralkodó azokat előzetesen jóváhagyta. Másodszor pedig hatálybalépésük előtt: az országgyűlés két háza által elfogadott törvényjavaslatokat ugyanis csak akkor lehetett kihirdetni, ha azokat Ferenc József is ellátta kézjegyével, azaz szentesítette.

A végrehajtó hatalom, vagyis a kormány és alárendeltjei a parlamentarizmus szabályainak megfelelően az országgyűlés által elfogadott törvények keretei között, az általa jóváhagyott költségvetés alapján és a neki való felelősség terhe mellett működtek. A mindenkori kormány fejét, a miniszterelnököt az uralkodó jelölte ki – általában a választásokon győztes párt vezetőjének elképzelésével összhangban. A kormány összetételére a megbízott miniszterelnök tett javaslatot, de a miniszterek kinevezése uralkodói kompetencia volt. Ugyancsak az uralkodóval való egyeztetést igényelt a kormányprogram összeállítása. Ha mindeme kérdésekben konszenzusra jutottak, akkor a király kinevezte a kormányt.

A dualizmus kori magyar kormányok a miniszterelnökből és kilenc miniszterből álltak. Ezek a következők voltak: a király személye körüli, a belügyi, a pénzügyi, a földművelésügyi, a kereskedelemügyi, a vallás- és közoktatásügyi, az igazságügyi, a honvédelmi és a tárca nélküli horvát-szlavón–dalmát miniszter. A miniszterelnök közvetlen igazgatási jogköre formailag viszonylag szűk területre korlátozódott. Felügyelete alá csupán a nemzetiségi ügyek irányítása tartozott, továbbá néhány országos hivatal, mint például a Központi Statisztikai Hivatal, a Közigazgatási Bíróság s a Magyar Távirati Iroda. Koordinálási joga és kötelessége viszont a kormányzati munka egészére kiterjedt. Ő elnökölt a minisztertanácsi üléseken, ő tartotta a kapcsolatot Béccsel, s a vármegyék élén álló főispánok is az ő bizalmi emberei közül kerültek ki.

A gazdasági szakminiszterek közül legfontosabb szerep a pénzügyminiszternek jutott, aki apparátusával a kormányzat egészének működését biztosító költségvetést előkészítette, s az adórendszer és adóbeszedés elveit kialakította. Az iparügyek és a közlekedésügy a kereskedelemügyi miniszterhez tartoztak. A király személye körüli miniszter feladatköre reprezentatív és formális ügyekre korlátozódott. A horvát-szlavón–dalmát miniszter feladata a Horvátországgal való kapcsolattartás volt, amely az 1868. évi XXX. tc. értelmében igen széles körű területi és politikai autonómiát élvezett a Magyar Királyság részeként. A horvát–magyar államközösségen belül – ahogy a törvény fogalmazott – Horvátország „belügyei tekintetében saját törvényhozással és autonóm kormányzattal bírt”. A horvát törvényhozás szerve a szábor, a végrehajtó hatalom feje pedig a bán volt. Horvátország különleges jogállása fejeződött ki abban is, hogy a képviselőházba 40, a főrendiházba pedig 2 képviselőt delegálhatott, akik ott anyanyelvükön is felszólalhattak. A horvát autonómián kívül eső, Magyarországgal közös ügynek a honvédelem, valamint a gazdasági és pénzügyek számítottak. A honvédelmi miniszter felelőssége a magyar hadsereg, azaz a honvédség felügyeletére terjedt ki. A honvédség kezdetben két fegyvernemből, gyalogságból és lovasságból, azaz huszárokból állt. 1912-ben azonban megkezdték tüzérséggel való kiegészítését is. A honvédség évi újonclétszámát 1888-ban évi 12 500 főben állapították meg, amit 1912-ben 25 ezer főre emeltek. A szolgálati idő eleinte 12, majd 21 hónapig, 1890-től pedig a közös hadsereghez hasonlóan 24 hónapig tartott. A honvédség szolgálati és vezényleti nyelvévé a hat honvédkerület közül ötben a magyart, a Zágráb központú hatodikban pedig a horvátot tették.

A közigazgatási feladatokat, vagyis az állami célok konkrét megvalósítását a központi kormányzat a minisztériumoknak közvetlenül alárendelt közigazgatási szerveken (adóhatóságok, tanfelügyelőségek stb.), valamint a helyi önkormányzatokon, illetve ezek tisztviselőin keresztül gyakorolta. A helyi önkormányzatoknak középfokon két pillére volt: a vármegye és a törvényhatósági jogú város. A dualista Magyarország közigazgatása területileg 63 vármegyére és 25 törvényhatósági jogú városra tagolódott.

A vármegye, amelyet a magyar államélet egyik legősibb autonóm intézményeként tartunk számon, a népképviseleti rendszer bevezetésével elveszítette követküldési és utasítási jogát, s ezáltal jóformán egész politikai jelentőségét. Az 1871. évi XXXI. törvénycikkel, amely a közigazgatástól független királyi bíróságok felállításáról intézkedett, megszűnt igazságszolgáltatási jogköre is. Funkciója ettől kezdve kizárólag közigazgatási feladatok ellátására korlátozódott. Élén az összállami érdekeket, illetve a kormány álláspontját képviselő főispán állt, akit a belügyminiszter javaslatára a király nevezett ki és mentett fel. Az állami centralizmus erősödésének következtében a XX. század elején a főispánok már igen széles jogkörrel rendelkeztek. A vármegye fontos belügyeiben (közegészségügy, közlekedés, közművelődés, árva- és gyámügyek stb.) elsősorban azonban mégsem ők, hanem a választott önkormányzati szervek döntöttek. A legfontosabb ezek közül a törvényhatósági bizottság volt, amelynek hatáskörébe tartozott például a költségvetés megvitatása és a tisztségviselők megválasztása. A törvényhatósági bizottság választotta az alispánt is, aki az önkormányzati apparátus élén állt, s szükség esetén a főispánt is helyettesítette. A törvényhatósági bizottságok szervezési elve éppen olyan antidemokratikus – de nem antiliberális – volt, mint az országgyűlésé. A tagok felét a választójognak megfelelően a felnőtt férfiak negyede választotta, a másik fele pedig automatikusan a legtöbb adót fizetők, az úgynevezett virilisták közül került ki. A történelmi elit mellett ez a rendszer mindenekelőtt a vagyonosodó polgárság számára biztosított befolyást az önkormányzatokban.

A törvényhatósági jogú városok jogállása és beligazgatása lényegében megegyezett a vármegyéével. A különbség kimerült abban, hogy ezek második emberét, illetve első tisztviselőjét nem alispánnak, hanem polgármesternek hívták. Budapest székesfőváros önkormányzati rendje viszont eltért a vármegyei és városi törvényhatóságokban szokásostól. A különbség részben abban mutatkozott meg, hogy a főváros első emberét, a főpolgármestert a belügyminiszter javaslata alapján a király által előterjesztett három személy közül a törvényhatósági bizottság választotta. Részben pedig abban, hogy a törvényhatósági bizottsági tagok 50%-át kitevő 200 virilistát – az úgynevezett nyers virilizmus elvének alkalmazása helyett – az 1200 legtöbb adót fizető budapesti polgár közül választották a választójoggal rendelkezők. Külön törvény szabályozta Fiume és közvetlen környékének jogállását is. Eszerint Fiume városa, kikötője és kerülete „a magyar koronához csatolt külön testet” képezett, amelynek hivatalos nyelve az olasz volt, s amelynek élén „a fiumei és magyar–horvát tengerparti királyi kormányzó” állt. A kormányzót, akit hivatalánál fogva főrendiházi tagság illetett meg, a miniszterelnök előterjesztése alapján és ellenjegyzésével a király nevezte ki. Számadással viszont eleinte a belügyminiszternek, a későbbiekben pedig a kormányfőnek tartozott.

A vármegyék járásokra és rendezett tanácsú városokra, a járások pedig kis- és nagyközségekre, azaz falvakra tagolódtak. Önkormányzati jogokkal ezek már nem (járások), illetve csak korlátozottabb mértékben (városok és községek) rendelkeztek. A járások élén a vármegyének alárendelt főszolgabíró állt, a városok és a községek belső életét pedig a képviselő-testület – élén a választott polgármesterrel, illetve bíróval – szabályozta, s a főjegyző, illetve jegyző adminisztrálta. Ők és a községi tisztviselők (orvos, gyám, pénztáros s a városokban az árvaszéki ülnök, levéltárnok stb.) alkották az elöljáróságot, azaz a helyi végrehajtó testületet. A jegyzőt a bíróhoz hasonlón a képviselő-testület választotta, szakmai szempontból viszont a járási főszolgabíró, illetve a megye alárendeltségébe tartozott, s indokolt esetben az utóbbi el is mozdíthatta állásából. Egymáshoz közeli kis falvak gyakran közös jegyzőt választottak, akinek a neve körjegyző, a területé pedig, amelynek a szakigazgatását ellátta, körjegyzőség volt. A közigazgatás szálai legfelsőbb szinten a belügyminiszter kezében futottak össze.

A közbiztonság védelmét a kiegyezést követő másfél évtizedben a városokban a rendőrség, egyébként pedig a vármegyéknek alárendelt pandúrszervezet látta el. Utóbbit 1881-ben egy új fegyveres testület, a csendőrség váltotta fel. Ez a katonailag szervezett őrtestület – a rendőrségtől eltérően – nem a városi autonómiák, hanem a belügyminiszter és a honvédelmi miniszter alárendeltségébe tartozott. A csendőrség szervezetileg kerületekre oszlott, míg ezek szárnyakra, a szárnyak szakaszokra, a szakaszok járásokra, a járások pedig őrsökre tagolódtak. Egy-egy őrs többnyire 4–6 főből állt, akik a hozzájuk tartozó területen rendszeresen járőröztek lovon vagy gyalogosan. A kalapjukat díszítő kakastollról és a puskájukra tűzött szuronyról messziről felismerhetők voltak, s megjelenésük tiszteletet parancsolt. Budapest és a törvényhatósági jogú városok kivételével a csendőrség hatásköre a magyar állam egész területére kiterjedt. Létszáma 1910 körül valamivel meghaladta a 10 ezer főt.

A hatalommegosztás modern elveitől vezérelve a kiegyezést követő években megtörtént az igazságszolgáltatás teljes elválasztása a törvényhozástól és a közigazgatástól. A polgári jogrendszer kiépítése érdekében tett első jelentős lépés az új polgári perrendtartás törvénybe iktatása volt 1868-ban. Ez előírta a nemesi jogok teljes megszüntetését s az állampolgárok törvény előtti egyenlőségét. A következő két-három évben szabályozták a bírók függetlenségének, hatalmának és felelősségének kérdéseit. Ezek a törvények kimondták a bírók elmozdíthatatlanságát, s egyben eltiltották őket a politikai tevékenységtől. A feudális büntetőjogi gyakorlat legkirívóbb embertelen eszközeit, a testi fenyítést és a bilincsbüntetést 1870-ben törölték el. Az 1871. évi XXXII. tc. a magyar bírói szervezeten belül három, illetve négy szintet különített el. Az úgynevezett első folyamodási, tehát alsófokú bíróságok közé a járásbíróságok és a súlyosabb vagyonjogi és bűnügyekkel foglalkozó törvényszékek soroltattak. A járásbíróságok számát ekkor 360-ban, a törvényszékekét pedig 102-ben állapították meg. A későbbiekben ez annyiban változott, hogy a XX. század elejére a járásbíróságok száma 385-re emelkedett, a törvényszékeké pedig 67-re csökkent. A járásbíróságok és a törvényszékek feljebbviteli fórumai a királyi ítélőtáblák voltak, amelyek számát 1890-ben 11-ben állapították meg. Egy-egy ítélőtábla működési köre több törvényhatóság területére terjedt ki. A legfelsőbb bíróságot, amely Budapesten székelt, Kúriának nevezték. A büntetőjog koherens modernizációját az úgynevezett Csemegi-kódex (1878. évi V. tc.) végezte el. A bűncselekményeket ez három típusra (bűntett, vétség, kihágás) osztotta, és alapelvként rögzítette, hogy bűntett vagy vétség miatt senki sem büntethető más büntetéssel, mint amelyet arra elkövetése előtt a törvény megállapított. A büntetések nemei a következők voltak: halálbüntetés, fegyház, államfogház, börtön, fogház, pénzbüntetés. A polgári jogrendszer kiépítésének betetőzéseként 1896-ban új bűnvádi perrendtartást vezettek be, amelynek egyik leglényegesebb újítása az esküdtbíróság intézményének rendszeresítése volt. A törvényszéktől ez abban különbözött, hogy a bűnösség vagy ártatlanság kérdésében az esküdtek döntöttek, s a szakbírók feladata csak a bűnösnek talált vádlottak büntetésének a meghatározására korlátozódott. Az esküdtbíróságok főbenjáró bűnügyekben – felségsértés, lázadás, gyilkosság, gyújtogatás stb. – ítélkeztek.

A dualizmus kori jogrendszer egyik legfőbb hiányossága az általános szabadságjogok kodifikálásának és bírói úton való biztosításának a hiánya volt. Bár a tulajdonjogot törvény szavatolta (1871. évi LIII. tc.), két másik alapvető állampolgári jogot, a gyülekezésit és az egyesülésit csak miniszteri rendeletek szabályozták. A gyülekezési joggal foglalkozó rendelkezés úgy szólt, hogy minden gyűlést 24 órával megkezdése előtt be kell jelenteni a területileg illetékes törvényhatóságnak, amely csak abban az esetben tilthatja azt be, ha a rendezvény kimerítené a „törvényszegés vagy a közrend erőszakos megháborításának” fogalmát. A gyűlések törvényességének megítélésében tehát gyakorlatilag a helyi közigazgatás vezetője, illetve a városi rendőrkapitányok döntöttek.

Az egyesületek alakításának és működésének engedélyezése ugyancsak a közigazgatástól, mégpedig annak fejétől, a belügyminisztertől függött. Az elbírálás alapja a kötelezően benyújtott alapszabály volt, amellyel szemben a miniszter, illetve beosztottai általában csak akkor támasztottak kifogást, ha a szervezők politikai célokat tartottak szem előtt. Gazdasági és kulturális egyesületek lényegében akadálytalanul szerveződhettek, s a XX. század elején működött is belőlük több ezer.

Leglényegesebb intézményeit, azok struktúráját és működési elveit tekintve a dualizmus kori magyar állam tehát minden túlzás nélkül liberálisnak nevezhető. A modern alkotmányosság szabályai szerint szerveződő államok Európája akkor az Osztrák–Magyar Monarchia déli és keleti határai mentén ért véget. Amennyiben ezek az elvek mégis sérültek, akkor azok általában az uralkodói jogokkal függtek össze. A császár-király jogköre mind a törvényhozásban, mind a végrehajtásban túltengett, s ez bizonyos autoriter jegyeket kölcsönzött a politikai rendszernek. Ugyanezeket az autoriter jegyeket erősítette a végrehajtó apparátus, a kormány és a közigazgatás egyes területeken megnyilvánuló túlhatalma. Mindezek azonban csak deformálták vagy korlátozták a magyar állam liberalizmusát, de távolról sem szüntették meg. Egészen másként állt azonban a helyzet a XX. század koreszméjével: a demokráciával. A politikai egyenlőség eszméje mélységesen idegen volt ettől a politikai rendszertől, s az maradt a XX. század elején is. A problémák, melyek a századforduló és a századelő éveiben felmerültek, jelentős részben ezzel függtek össze.

2. A GAZDASÁG

A kiegyezést követő fél évszázad egyike a magyar gazdaság sikertörténeteinek. Bár a fejlődés pontos üteméről megoszlanak a vélemények, abban mindenki egyetért, hogy elmaradott agrárországból Magyarország a XX. század elejére fejlett élelmiszeriparral rendelkező és intenzív exporttevékenységet folytató agrár-ipari országgá vált. Berend T. Iván és Ránki György a nemzeti jövedelem évi növekedését előbb 3,7%-ban, majd később 3,2%-ban állapították meg. Ez azt jelenti, hogy az 1867-est 100-nak véve a nemzeti jövedelem értéke 1900-ra megháromszorozódott, 1914-re pedig több mint megnégyszereződött. Katus László számításai szerint a GDMP, azaz a bruttó hazai anyagi termék, amiben a nem anyagi jellegű szolgáltatások nem szerepelnek, 1867 és 1913 között valamivel lassabban, évi 2,4%-kal nőtt, tehát nem megnégy- vagy -ötszöröződött, hanem csak megháromszorozódott. Az európai növekedés átlagos dinamikáját azonban még ez is meghaladta. Ennél magasabb növekedési ütemet ugyanis csak a dán (3,2%), a svéd (3,0%) s a német (2,9%) gazdaság produkált. Egy harmadik számítás szerint, amely a bruttó nemzeti jövedelemre (GNP) vonatkozik, tehát a szolgáltatások mellett a külföldről szerzett jövedelmeket is figyelembe veszi, az Osztrák–Magyar Monarchia 1860 és 1910 között 1,76%-os évi növekedést ért el, miközben Európa egésze 1,88%-ost. Ezzel az ütemmel a Monarchia megelőzte a balkáni és a dél-európai országokat, egy kategóriába tartozott Belgiummal, Hollandiával, Norvégiával, Oroszországgal és Nagy-Britanniával, s elmaradt a leggyorsabban fejlődő Svédországtól, Dániától, Németországtól, Svájctól, Franciaországtól és Finnországtól. Figyelembe véve, hogy a magyar gazdaság valamivel gyorsabban növekedett, mint az osztrák részeké, az ország 1867 és 1914 közötti teljesítménye e számítás alapján is kiemelkedőnek, ha nem is élenjárónak tartható.

A gazdasági növekedés két legfontosabb előmozdítója a modern hitelrendszer és infrastruktúra kiépülése volt. A kiegyezést követő években gomba módra szaporodó bankok, takarékpénztárak és egyéb hitelintézetek száma 1867 és 1900 között 107-ről közel 2700-ra, 1900 és 1913 között pedig 2700-ról csaknem 6000-re nőtt. Ennél is nagyobb ütemben emelkedett a pénzintézetek saját tőke- és takarékbetét-állománya. Ezek együttes összege 1867-ben még csak 17 millió koronát tett ki. 1900-ban azonban már 2,5 milliárdra, 1913-ban pedig 6,6 milliárdra rúgott. A tőkeállomány növekedésével párhuzamosan nőtt a beruházások összege. Ez 1890 és 1913 között kétszerese volt az 1867 és 1890 közötti befektetések értékének. S ami talán még fontosabb: a külföldi beruházások részesedése, amelyek 1890 körül még meghaladták az 50%-ot, az 1900 és 1913 közötti évek átlagában már lecsökkent 25%-ra. A magyar gazdaság tehát kezdett önfinanszírozóvá válni. A hitel- és beruházási tevékenység oroszlánrészét öt nagybank, a Magyar Általános Hitelbank, a Pesti Magyar Kereskedelmi Bank, a Magyar Leszámítoló és Pénzváltó Bank, a Pesti Hazai Első Takarékpénztár, valamint a Magyar Bank és Kereskedelmi Rt. ellenőrizte. 1913-ban ők rendelkeztek a magyarországi hitelszervezet tőkeerejének 58%-ával. Nevük és általában magyar alapítóik ellenére ezeknek a nagybankoknak a politikáját növekvő mértékben különböző külföldi – elsősorban osztrák és francia – érdekcsoportok határozták meg.

A modern közlekedés és hírközlés alapjai ugyanilyen lenyűgözően gyors ütemben alakultak ki. 1846-tól 1867-ig 2285 kilométer hosszúságú vasútvonal épült Magyarországon. Az első vonalak a Bécs és Pest, valamint a Pest és Temesvár, illetve a Pest és Debrecen közötti összeköttetést teremtették meg, s ezáltal a bácska–bánsági gabonatermelő Délvidéket és az állattenyésztés tiszántúli centrumát kapcsolták be az európai gazdaság vérkeringésébe. A következő lépésben Kassáig vezettek a sínek, ami a felső-magyarországi bányavidékkel biztosította az összeköttetést, majd egyre gyorsuló ütemben az egész országot behálózták. A vasútvonalak hossza 1890-re 11 ezer kilométerre emelkedett, 1913-ra pedig 22 ezerre. Az 1000 négyzetkilométerre számított vasútsűrűség 1913-ban Magyarországon 69, Oroszországban 13, Olaszországban 61, Ausztriában 76, Franciaországban 97, Németországban 116 kilométer volt. Ha pedig a lakosság számához viszonyítjuk a vágányok hosszát, akkor az európai országok közül Magyarországot csak Franciaország előzte meg. Az emberek hagyományos, évszázadokon át változatlan tér- és időszemlélete ezzel radikálisan átalakult. A települések – úgymond – közelebb kerültek egymáshoz, az érintkezés könnyebbé, a szállítás gyorsabbá vált. Petőfitől tudjuk, hogy a gyorskocsi 1847-ben – az éjszakát Abonyban töltve – 40 óra alatt ért Pestről Debrecenbe. A Bécs és Buda közötti utazás ugyanilyen járművel 28–30 órát vett igénybe. A gőzmozdony viszont mindkét várost 9 óra alatt érte el, s a később rendszeresített gyorsvonatok még ennél is rövidebb idő alatt. A híres Orient expressz például a századelőn szűk 5 óra alatt tette meg az utat Bécsből Budapestre, alig valamivel lassabban, mint a háromnegyed évszázaddal későbbi nemzetközi gyorsvonatok az 1980-as évek elején.

2. térkép. A magyarországi vasúthálózat fejlődése

A vasút elterjedésével párhuzamosan haladt a modern hajózás megteremtése. A kiegyezés előtt 135 gőzhajóra és 523 uszályra épült a vízi forgalom Magyarországon. 1914-ben viszont már 338 gőzhajó és 1500 uszály szállította az utasokat és a rakományt. A vasúthoz képest a gőzhajók olcsóbbak, viszont jóval lassúbbak voltak. Budapestről Bécsbe a gőzhajó nem 9, hanem több mint 20 óra alatt ért el. Ahhoz képest azonban, hogy a lovakkal vontatott uszályok ugyanezt a távot 18–20 nap alatt tették meg, a vízi közlekedés is óriásit fejlődött. A folyami hajózás mellett fellendült a tengerhajózás. A fiumei kikötő, amely Magyarországot a világgal kötötte össze, egyre jelentősebb forgalmat bonyolított le.

A XX. század elejére a távolsági áruszállítás kizárólagos eszközévé a vasút és a gőzhajó vált. Fél évszázaddal korábban, 1850 körül az áruforgalom 80%-át még szekerek s 8%-át evezős vagy lóvontatású hajók bonyolították. 1900-ra az utóbbiak teljesen kiszorultak a távolsági áruszállítás eszközei közül, s a szekerek aránya is 1% alá csökkent. A vasút részesedése viszont 92,3%-ra, a gőzhajóé pedig 7,4%-ra emelkedett. S mindeközben a szállított áru mennyisége is megsokszorozódott: kevesebb mint évi 2500 tonnáról 46 ezer tonnára emelkedett. Ehhez hasonló ütemben bővült a személyforgalom is. 1891 és 1900 között éves átlagban a magyar vasutak 52 millió, 1913-ban viszont már 166 millió utast szállítottak.

2. ábra. A vasút és a belvízi hajózás szállítási teljesítményének alakulása, 1875–1913

A hírközlés forradalmasodásának első eszköze a távíró, a második a telefon volt. Az első magyarországi távíróhivatal 1847-ben Pozsonyban, az ország akkori politikai központjában létesült, majd röviddel ezután Pest és Zágráb is bekapcsolódott a nemzetközi információáramlásba. 1867-ben a távíróhálózat hossza elérte a 17 ezer, 1914-ben pedig a 170 ezer kilométert. A távbeszélő-hálózat ennél is gyorsabban épült ki. Az első budapesti telefonközpont – amelynek ötlete Puskás Tivadartól származott – 1881-ben nyílt meg, három évvel azután, hogy a bostoniak, s két évvel azután, hogy a párizsiak telefonálni kezdtek. Mire a háború megkezdődött, a magyarországi távbeszélők huzalhossza megközelítette az 500 ezer kilométert, s csak Budapesten 20 ezer készülék működött. Micsoda változást jelentett ez ahhoz képest, amikor a híreket és az üzeneteket még lovas futárok, postakocsik vagy postagalambok hozták és vitték… Az emberek levelezési kedve ettől függetlenül megmaradt. Míg a Magyar Királyi Posta 1848-ban csak alig több mint 4 millió levelet továbbított, 1873-ban már 51 milliót, s 1914-ben 800 milliót. Igaz, ekkor már írni is sokkal többen tudtak, s a kézbesítési idő is meglehetősen lerövidült.

A magyar gazdasági élet alapja hagyományosan a mezőgazdaság volt. Bár túlsúlya a kiegyezést követő évtizedekben csökkent, az összlakosság 62%-a még 1910-ben is a mezőgazdaságból élt, s a mezőgazdaság részesedési aránya a teljes nemzeti jövedelemből még ekkor is elérte a 44%-ot. Ugyanekkorra Franciaországban a mezőgazdaságból élők aránya már 43%-ra, a még iparosodottabb Németországban pedig 35%-ra csökkent, s az agrárszektor hozzájárulása a nemzeti jövedelemhez csak 27, illetve 23%-ot tett ki. Oroszországot és a délkelet-európai országokat jócskán maga mögött hagyva e két szempontból Magyarország közvetlenül a dél-európai országok, Olaszország és Spanyolország mögött következett a rangsorban.

A mezőgazdasági termelés Berend T. Iván és Ránki György szerint éves átlagban 2,2%-kal, Katus László szerint 1,7%-kal növekedett. A legfontosabb termékek – búza, árpa, zab, kukorica – termésmennyisége fél évszázad alatt megkétszereződött vagy megháromszorozódott, egyeseké – burgonya, cukorrépa – pedig egyenesen megsokszorozódott. E nagyarányú növekedést számos tényező idézte, illetve segítette elő. Az egyik legfontosabb a Tiszának és mellékfolyóinak, valamint a Dunának a szabályozása volt. Ennek és a mocsarak lecsapolásának köszönhetően a mezőgazdaságilag művelhető területek nagysága mintegy egyharmaddal nőtt, s a világháború előtt a szántóknak már csak 8%-a maradt ugaron. A szántóterület ilyen arányú gyarapodása megkövetelte a mezőgazdasági munkaeszközök és gépek tökéletesítését. A faekét a XIX. század végére teljesen kiszorította a vaseke, s a bivalyok, ökrök, tehenek és lovak mellett a századelőn megjelentek az első traktorok. Ezeket szántásra, arató- és vetőgépek vontatására, valamint cséplőgépek hajtására egyaránt lehetett használni. Számukat a háború előtt pár ezerre becsülték.

1. táblázat. A fontosabb mezőgazdasági termények átlaghozamainak növekedése, 1871–1915 (mázsa / kat. hold)

Termény

1871–1885

1886–1900

1901–1915

Búza

5,0

6,9

7,0

Rozs

4,4

6,0

6,5

Árpa

5,2

6,5

7,4

Zab

4,0

5,6

6,5

Kukorica

6,2

8,1

9,0

Burgonya

24,0

38,1

46,3

Cukorrépa

95,2

108,0

132,5

Takarmányrépa

101,3

133,6

166,8

2. táblázat. A fontosabb mezőgazdasági termények átlaghozamai
Magyarországon és néhány európai országban, 1909–1913 (mázsa/hektár)

Ország

Búza

Rozs

Kukorica

Burgonya

Cukorrépa

Dánia

33,1

16,8

–

148,3

306,0

Belgium

25,3

22,1

–

186,4

274,9

Németország

24,1

19,3

–

151,7

299,7

Anglia

21,2

–

–

156,4

–

Ausztria

13,7

13,6

15,0

83,4

204,7

Magyarország

13,2

11,8

17,5

80,2

254,2

Franciaország

13,1

10,6

12,1

87,1

239,1

Lengyelország

12,6

11,3

–

–

–

Románia

12,9

9,2

13,1

–

205,5

Olaszország

10,5

11,0

15,8

57,6

335,5

Szerbia

10,5

8,2

13,0

40,9

208,3

Oroszország

6,6

7,6

11,3

70,0

161,1

Bulgária

6,2

7,8

12,9

37,6

128,6

Leglátványosabb változáson a cséplés munkafolyamata ment át. A lovakkal történő nyomtatást és a kézi cséplést az 1890-es évekre a cséplőgépek teljesen háttérbe szorították. Ezeket eleinte lóforgatta járgányok és gőzgépek, később egyre inkább benzinmotoros traktorok hajtották. A cséplőgépek elterjedése az igaerő felszabadításával csökkentette a nyári és őszi munkatorlódást, s növelte a nagyüzemi termelés fölényét a gépek beszerzésére jórészt képtelen paraszti gazdaságokkal szemben. A közép- és nagybirtokokon a századfordulótól kezdve nagyrészt már géppel vetettek, míg a kisbirtokokon továbbra is a kézi vetés dívott.

A mezőgazdasági termelés fejlődésének további fontos előmozdítói között említhető a háromnyomásos határhasználati rendszernek a vetésforgóval való felváltása, amely a rendelkezésre álló föld maximális kihasználását biztosította; a talajerő rendszeres pótlásának, azaz a trágyázásnak az elterjedése és ezen belül a műtrágyázás megkezdése az 1890-es években; s végül a vetőmag-nemesítés, amely – Kosutány Tamásnak köszönhetően – mindenekelőtt a búza esetében bizonyult igen eredményesnek. Mindezek következtében nemcsak a termésmennyiségek emelkedtek, hanem – 40–90%-os arányban – a termésátlagok is. A legfontosabb termények esetében Magyarország nemcsak a környező országok és Olaszország termésátlagainál produkált magasabbat, hanem kicsivel még Franciaországénál is. Az élenjáró dán, belga és német hozamokat – kivéve a cukorrépát – azonban meg sem közelítettük, azokhoz képest csak 50–70%-os eredményeket ért el a magyar gazdaság.

A növénytermesztés legfontosabb ágazata a gabonatermelés volt. Relatíve, a kapásokhoz és az istállózó állattartáshoz szükséges szálastakarmányokhoz viszonyítva azonban csökkent a súlya. Az 1890-es években az összes szántóterület 62%-án, az 1910-es években az 57%-án termeltek kalászosokat. A munkaigényesebb és nagyobb jövedelmezőségű ágazatok közül a gyümölcs- és zöldségtermelés a századforduló éveiben emelkedett ki az otthoni, illetve helyi fogyasztásra berendezkedett hagyományos keretek közül. A makói hagyma, a kalocsai és a szegedi paprika, a csányi dinnye és a kecskeméti kajszibarack ekkor kezdett fogalommá válni – az ország határain belül és túl egyaránt. Konyhakerti növényeket 1895-ben 32 ezer, az 1910-es évek elején 140 ezer kataszteri holdon termeltek. Budapest zöldségfogyasztásának jelentős részét a kisalföldi falvak fedezték. A szőlőtermelés évszázados múltra tekintett vissza; a tokaji borok hosszú idő óta világhírnévnek örvendtek. Az 1880-as évek közepén pusztítani kezdő gyilkos betegség, a filoxéra azonban néhány év leforgása alatt a szőlőterület körülbelül felét pusztította el. Az új telepítéseknek és a rekonstrukciós munkáknak köszönhetően az ország szőlőterülete (563 ezer kat. hold) 1913-ra megközelítette a filoxéravész előtti nagyságot. E telepítések eredményeként alakult ki a történelmi borvidékek mellett az a homoki szőlőkultúra a Duna–Tisza közén, amely a magyar bortermelés jelentős részét adja ma is. A Kecskemét környéki sívó homok meghódításának mestere a svájci eredetű Mathiász János volt, hősei pedig a vidék nincstelen zsellérei, akik ahhoz hasonló elszántsággal rajzottak ki a homokos pusztákra, mint az amerikai Vadnyugat első telepesei az indiánoktól elhódított földekre.

3. táblázat. Az állatállomány alakulása, 1870–1911

Állatállomány (1000 db)

Az 1000 lakosra jutó állatszám

1870

1884

1895

1911

1870

1884

1895

1911

Szarvas-
marha

4 600

4 879

5 830

6 184

339

342

365

339

Sertés

3 693

4 804

6 447

6 416

272

337

404

351

Ló

1 900

1 749

1 997

2 001

140

123

125

110

Juh

14 290

10 595

7 527

7 698

1 052

742

472

422

Számosállat
összesen

6 642

6 607

7 534

7 830

489

481

494

429

Figyelemre méltó fejlődés jellemezte, különösen az 1890-es évektől kezdődően az állattenyésztést is. Az 1870-es és az 1910-es évek között a sertésállomány mintegy 70%-kal, a szarvasmarha-állomány közel 40%-kal nőtt. Egyedül a juhállomány csökkent, amit részben a külterjes, rideg állattartás visszaszorulása, részben az ausztráliai és dél-amerikai olcsó gyapjú megjelenése idézett elő. A számszerű fejlődésnél is fontosabb volt azonban a fajtaváltás, amely legfőképpen a szarvasmarha-tenyésztést jellemezte. A hagyományos, nagy szarvú és erős magyar szürke marhákat, amelyek ugyan jól tűrték az időjárás viszontagságait, viszont nehezen híztak és rosszul tejeltek, az 1910-es évekre 70%-ban a szimentáli hegyi marha és a hazai színes fajták keresztezésével kitenyésztett magyar tarka marhák váltották fel. Ezek jobban tejeltek, hamarabb le lehetett vágni őket, s az igavonás céljaira is megfeleltek. A szürke marhák az adottságaiknál fogva külterjes vidékeken, a Hortobágyon, a Kiskunságon és a havasi legelőkön, elsősorban Erdélyben maradtak meg. A fajtaváltás egyik legfontosabb mozgatórugója a tej iránt mutatkozó városi kereslet volt. A tejfeldolgozás és értékesítés lebonyolítására 1895 és 1910 között több mint félezer tejszövetkezet alakult, amelyek napi 105 millió liter tejet dolgoztak fel és forgalmaztak. A munka technikai részét nagyban segítette a fölözőgép, amely ezekben az években terjedt el.

A lótenyésztés centrumai a nagybirtokosok magánménesei és az állami ménesek voltak. Előbbiből 1912-ben 420-at tartottak nyilván, az utóbbi kategóriába pedig 4 tartozott. Ezek közül Kisbéren az angol, Bábolnán az arabs, Fogarason a hegyvidéki lipicai mének tenyésztése folyt. Az európai lóversenyek és -kiállítások első díjait elnyerő magyarországi lovak általában ezekből a ménesekből kerültek ki.

A sertéstenyésztés a szarvasmarha-tenyésztéshez hasonlóan radikális átalakuláson ment át. A sima szőrű, régi magyar sertésfajtákat a század végére szinte teljesen kiszorította a szerbiai eredetű, szaporább és kitűnő zsírsertésnek bizonyult göndör szőrű mangalica. A hizlalás részben nagyüzemi keretek között, iparszerűen folyt, részben viszont a kisgazdaságok „melléküzemágaként”. A téli disznóvágás ezekben az években vált szinte nemzeti szokássá, amely mindenféle politikai és életmódbeli változás ellenére a falvakban és a kisvárosokban a mai napig megmaradt. Az angol eredetű igényesebb hússertések tenyésztése ugyanakkor csak lassan hódított teret. Arányuk az összállományon belül 1911-ben 15% körül mozgott.

4. táblázat. A mezőgazdaság üzemstruktúrája 1895-ben

Gazdaságok
nagysága (kat. hold)

Gazdaságok száma

%-ban

Gazdaságok területe (kat. hold)

%-ban

1 holdon alul

562 949

23,6

232 011

0,6

1–5 hold

716 769

30,0

1 923 157

5,2

5–10 hold

458 535

19,2

3 317 079

9,0

10–20 hold

385 381

16,1

5 396130

14,6

20–50 hold

205 181

8,6

6 012 080

16,3

50–100 hold

36 032

1,5

2 411 657

6,6

100–200 hold

10 275

0,4

1 403 452

3,8

200–500 hold

6 448

0,3

2 021 432

5,5

500–1000 hold

3 144

0,1

2 238 905

6,1

1000 holdon felül

3 768

0,2

11 901 380

32,3

A magyar mezőgazdaság egyik problémájának az egészségtelen birtokmegoszlás, illetve üzemstruktúra tekinthető. Vagyis az, hogy aránytalanul kevés ember aránytalanul sok földdel rendelkezett, s eközben több százezerre rúgott a modernizálódni teljességgel képtelen és az árutermelésből kizárt néhány holdas „nadrágszíjparcellák” száma. E szélsőséges szerkezet magyarországi jelenség volt, amelyhez hasonló végleteket az európai országok közül csupán a romániai üzemstruktúra mutatott. A nagybirtokok túltengésének káros hatását fokozta a korlátolt forgalmú birtokok – hitbizományok, egyházi, állami és községi birtokok – magas, 33%-os aránya. E két körülmény akadályozta a szaporodó mezőgazdasági népesség földszerzését, drágította a földárakat, s így jelentős tőkét vont el a terjeszkedni kívánó és tudó parasztgazdaságoktól. A nagy latifundiumok és a nemesi középbirtokok ennek ellenére lassan morzsolódtak, az életképes parasztgazdaságok száma pedig szerényen bár, de nőtt. Abból a tényből legalábbis, hogy 1893 és 1898 között csaknem 200 ezer, 1905 és 1917 között pedig több mint 1 millió kat. holdat parcelláztak, erre következtethetünk. A parasztgazdaságok elsősorban a munkaigényesebb és nagyobb gondoskodást igénylő ágazatokban, az állattenyésztésben, valamint a belterjes zöldség- és gyümölcskultúrák meghonosításában jártak élen, míg a nagybirtokok a szántóföldi növénytermelés fejlesztése terén értek el kiemelkedő eredményt. A nagy-, közép- és kisüzemek ennyiben jól kiegészítették egymást.

A mezőgazdaság a magyar gazdaság alapja, az ipar pedig a legdinamikusabban fejlődő ágazata volt. Míg előbbi éves növekedési üteme a különböző számítások szerint 1,7–2,2% között mozgott, addig az utóbbié 4,5% (Katus) és 6% (Berend T. – Ránki) között. 1913-ban az ipar és bányászat foglalkoztatta a kereső népesség 18%-át, s a nemzeti jövedelemnek mintegy 25%-át adta. Az 1890 és 1910 közötti két évtizedben a magyar ipar műszaki, szervezeti és üzemi keretei egyaránt minőségi átalakuláson mentek keresztül. A hagyományos kisüzemek mellett számos modern gyár alakult. 1910-ben mintegy 4000 üzem foglalkoztatott 20-nál több, csaknem 1000 üzem pedig 100-nál több munkást. Ez utóbbi kategórián belül 41 volt azoknak a nagy gyáraknak a száma, amelyekben a munkáslétszám az ezret is elérte vagy meghaladta. Az 1910-es évek elején ezekben dolgozott az ipari munkások több mint fele, mintegy 800 ezer fő. A gőzgépek teljesítménye 1884 és 1914 között megtízszereződött: 64 ezer lóerőről 638 ezer lóerőre emelkedett. A modern gyárak mellett továbbra is jelentős szerepet játszottak azonban a kézi erőre alapozott hagyományos kisüzemek. A segéd nélkül dolgozó kisiparosok száma még 1910-ben is meghaladta a 330 ezret, az egy segéddel dolgozóké a 98 ezret, s a kettővel dolgozóké a 45 ezret. A 20-nál több munkást alkalmazó üzemek, azaz a gyárak az összes iparvállalatnak még a háború előtt is csak 0,9%-át tették ki. A század eleji magyar ipari struktúra egyik meghatározó vonása tehát a hagyományos szervezetű és technikájú kisüzemek s a legkorszerűbb berendezésekkel ellátott nagyüzemek egyaránt magas száma volt.

A közös vámterület – különösen kezdetben – nem kedvezett a magyar ipar fejlődésének. A kormányok ezt tudatos ipartámogatással igyekeztek ellensúlyozni. A Matlekovits Sándor kezdeményezésére 1881-ben megalkotott első iparpártolási törvény még csak illetékmentességet biztosított az új gyáraknak. Az 1890-es és 1899-es ipartörvények azonban már kamatmentes kölcsönök nyújtását, valamint tarifa- és adókedvezményeket is lehetővé tettek. Végül az 1907. évi iparfejlesztési törvény általános felhatalmazást adott a kormánynak új iparvállalatok alakítására s a meglévők még hatékonyabb szubvencionálására. Az állam 1868 és 1880 között éves átlagban 32 ezer, 1891 és 1899 között 2,7 millió, 1913-ban közel 10 millió koronát fordított ilyen célokra.

A gabonatermelés mezőgazdaságon belüli meghatározó szerepéből adódott, hogy az ipar vezető ágazata sokáig az élelmiszeripar, s ezen belül is a malomipar volt. A malomipar az 1890-es években érte el fejlődése csúcspontját. A 16 ezer vízi-, 700 szél- és 650 szárazmalom mellett 1906-ban 2200 gőz- és 562 motoros malom működött az országban. A budapesti nagymalmok 1870-ben 3 millió, 1890-ben 6 millió és 1896-ban 8 millió mázsa gabonát őröltek meg, amelynek jelentős részét exportálták. Budapestet sokáig a világ első malomvárosaként tartották számon, amelyet csak a századfordulón szárnyalt túl az Egyesült Államok malomiparának központja: Minneapolis. A magyar malomipar sikerességének egyik titka a főleg bácskai és bánsági eredetű búza kiváló minőségében rejlett. A másik pedig a fővárosi nagymalmok – a századelőn mintegy tucatnyi – külföldi versenytársaikkal szembeni műszaki fölényében. Az úgynevezett magyar őrlési technika, amely akkor a legjobb minőségű lisztet adta, a Ganz-gyár egyik fiatal mérnöke, Mechwart András által 1876-ban szabadalmaztatott találmány, a spirál alakban megcsavart rovátkolású hengerek alkalmazásán alapult. Magyar találmány volt a szitálás gépesítése is.

Az élelmiszeripar egyéb ágazatai közül a cukoripar fejlődött nagy léptekben. 1890–1891-ben 17 cukorgyár 730 ezer mázsa cukrot állított elő, 1913–1914-ben 30 gyár 5,5 millió mázsát. A cukorgyárak részben a Kisalföld cukorrépa-termelő területei körül, részben az Alföld északi peremén (Hatvan, Selyp, Szerencs) helyezkedtek el. A század első éveiben a termelés 70%-át exportálták. A szeszipar általában véve lassan fejlődött, kivéve egyetlen alkoholfajta, a sör gyártását. Borivó nemzetből ekkor kezdett sörfogyasztóvá válni a magyar. 1894 és 1913 között a sörtermelés megkétszereződött: 1,4 millió hektoliterről 3 millió hektoliterre emelkedett. A háború előtt nem kevesebb mint 84 sörfőzde gyártotta a habzó folyadékot, amelyek közül a legnagyobbat a Dreher család üzemeltette.

5. táblázat. A gyáripar ágazati szerkezete a XIX. század végén és a XX. század elején

Ágazat

1898

1913

Munkás-
létszám

Ösz-
szes létszám %-ában

Termelési érték 1000 K

Ösz-
szes termelés %-ában

Munkás-
létszám fő

Ösz-
szes létszám %-ában

Termelési érték 1000 K

Ösz-
szes termelés %-ában

Bányászat

69 881

23,1

98 045

6,7

84 191

15,8

179 742

5,4

Vas- és
fémipar

44 545

14,7

184 125

12,6

62 081

11,5

503 087

15,2

Gépgyártás

33 008

10,9

132 011

9,0

47 638

9,1

229 991

6,9

Villamos-
energia-
termelés

3 003

1,0

35 095

2,4

12 768

2,4

75 023

2,3

Építőanyag-
ipar

31 589

10,5

51 309

3,5

65 850

12,4

136 581

4,1

Faipar

28 227

9,3

96 726

6,6

69 653

13,1

224 075

6,8

Bőripar

4 722

1,6

30 928

2,1

9 412

1,8

91 245

2,7

Textilipar

13 742

4,6

53 473

3,6

46 380

8,7

208 629

6,3

Ruházati ipar

3 539

1,2

20 407

1,4

10 962

2,1

33 393

1,0

Papíripar

5 469

1,8

15 955

1,1

9 395

1,7

52 520

1,6

Élelmiszeripar

46 119

15,3

645 978

44,1

77 167

14,5

1 287 707

38,9

Vegyipar

12 145

4,0

83 831

5,7

25 548

4,8

241 993

7,3

Nyomdaipar

6 078

2,0

17 079

1,2

11 124

2,1

50 489

1,5

Összesen

302 067

100,0

1 464 962

100,0

532 169

100,0

3 314 479

100,0

1898-ban a különböző élelmiszeripari ágazatok adták a gyáripari termelés 44%-át, s a munkások 15%-át foglalkoztatták. 1913-ra részesedésük a termelési értékből 39%-ra csökkent le, miközben a munkáslétszámnak nagyjából ugyanakkora hányadát (14,5%) kötötték le. Az élelmiszeripar fejlődési üteme tehát mérséklődött. Ugyanakkor egyre növekvő jelentőségre tettek szert a különböző nehézipari ágazatok, elsősorban a vas- és fémipar, amely részesedése a gyáripar termelési értékéből ugyanezen idő alatt 12%-ról 15%-ra nőtt.

A nehézipar hagyományos alapja a szén és a vasérc. Az ország adottságai ebből a szempontból nem voltak különösképpen kedvezőek. A nyersanyagkincs részben nem volt számottevő, részben átlagon felüli költségeket kívánt a kitermelése. Így bár a széntermelés 1860 és 1913 között több mint meghússzorozódott, 1900 és 1913 között pedig csaknem megkétszereződött, magas kalóriaértékű, jól kokszolható feketeszénből az ország behozatalra szorult. Az 1890-es évekig a nógrádi szénbányák adták a legtöbb szenet, ettől kezdve viszont a tatabányai és a Zsil-völgyi szénmedencék. A nyersvastermelés volumene ugyancsak megtöbbszöröződött a kiegyezés és a háború közötti fél évszázadban: 105 ezer tonnáról 623 ezer tonnára emelkedett. Az egy főre jutó nyersvastermelés ezzel megközelítette a 30 kilogrammot, ami a németországi szintnek (250 kilogramm) durván egynyolcada, az észak-amerikainak (326 kilogramm) pedig kevesebb mint egytizede volt. A vastermelés több mint 90%-át három nagy vasmű szolgáltatta: a Rimamurány-Salgótarjáni Vasmű Rt., az Osztrák–Magyar Államvasutak resicai vasgyára és a magyar állam vajdahunyadi és tiszolci kohói. Eltérően a szénbányáktól, amelyek a sűrített levegővel működő légkalapácsok és a villanyáram elterjedése ellenére elmaradott technikai körülmények között termeltek, a vasércfeldolgozás a legmodernebb európai gyártástechnológiákat importálta. Az 1910-es évek elején az úgynevezett Siemens–Martin-kemencékből került ki a hazai acél 90%-a.

3. ábra. A fontosabb bányatermékek termelésének alakulása, 1865–1917

A szén-, vas- és acéltermelésre fejlett gépipar épült. 1906 körül 113 gépgyár, 45 vasútjavító műhely és 3 hajógyár működött az országban. Ezek közül az egyik legrégibb és legsikeresebb a svájci származású Ganz Ábrahám gépgyára volt. Itt készültek a malomipart forradalmasító, már említett hengerszékek; majd később, 1896 és 1898 között a világ első elektromos meghajtású mozdonya, amelyet a gyár huszonéves mérnöke, Kandó Kálmán talált fel és helyezett később rendszerbe Franciaországban és Olaszországban. 1896-ban a gyár beolvasztotta magába a Danubius Hajógyárat, s ettől kezdve kereskedelmi és hadihajókat is gyártott. Az egyetlen magyar gyártmányú csatahajót, a 20 ezer tonnás „Szent Istvánt” a Ganz fiumei hajógyára bocsátotta vízre 1915-ben. Ugyancsak a Ganz egyik üzemében kezdték el gyártani az első magyar benzinmotorokat Bánki Donát, a gyár főmérnöke és az autodidakta Csonka János irányításával, akik 1891-ben a karburátort is feltalálták. Az első benzinmotoros tricikli, amelyet később a Magyar Posta használt, 1900-ban, az első kétütemű autó 1902-ben, az első négyütemű pedig 1905-ben készült el. 1914-ben összesen valamivel több mint ezer (1020–1050), de részben még elektromos meghajtású gépkocsi futott a magyar utakon. Az első magyar traktor, melyet a Kühne Gépgyárban kísérleteztek ki, 1912-ben gördült ki a szerelőcsarnokból.

A Ganz mellett kezdett kialakulni a kilencvenes években Weiss Manfréd csepeli gyárainak komplexuma. Az alapító szerény konzervgyárosként kezdte 1884-ben. Mivel a legfőbb vevő a hadsereg volt, a gyár bádogdobozokat előállító részlege rövidesen tölténytárak gyártására is kapott megrendelést. Ez az 1893-ban Csepelre telepített részleg két évtized alatt a Monarchia egyik legjelentősebb hadiipari kombinátjává fejlődött. Csarnokaiban 1913-ban 5000 munkás gyártotta a fegyvereket és a lövedékeket. A páratlan siker, legalább részben, kétségkívül az alapító tulajdonos üzleti zsenijében leli magyarázatát, aki gyakran előbb tudta, hogy milyen új fegyverekre lesz szüksége a hadseregnek, mint maguk a tábornokok. Weiss Manfréd üzemei mellett a hazai hadiipar fontosabb létesítményei közé tartoztak még a győri Skoda ágyúgyár és a Pest környéki repülőgépgyárak.

A nehéziparon belül egyre nagyobb jelentőségre tett szert két egészen új iparág: a villamossági ipar és a vegyipar. Az első magyarországi áramfejlesztő telep 1884-ben létesült. Számuk 1900-ra 43-ra, 1913-ra több mint 200-ra szökött. A villamosenergia-termelés a századforduló előtti 36 millió kilowattóráról 1913-ra 220 millióra nőtt. A gazdaság szükségleteinek biztosítása mellett ez 300 település, elsősorban város villanyárammal való ellátását tette lehetővé. A villamossági ipar fejlődésében különösen nagy szerepet játszottak a kiváló magyar mérnökök, akik találmányaikkal a világ élvonalába juttatták ezt az iparágat. E téren elsősorban a Ganz villamosmérnökei, főként Zipernowsky Károly, Déri Miksa és Bláthy Ottó jeleskedtek, akik a transzformátor 1885-ös feltalálásával és szabadalmaztatásával hosszú időre nagy előnyhöz juttatták a gyárat. Sikeres fejlesztőtevékenységgel büszkélkedhetett az újpesti Egyesült Izzó is, amely modern izzólámpáival ugyancsak előkelő pozíciót vívott ki magának a világpiacon. A vegyipar a gyáripari termelésnek 1898-ban 5,7%-át, 1913-ban 7,3%-át adta. Legdinamikusabban a műtrágyagyártás fejlődött, majd később a gyógyszeripar. A Chinoin 1911-ben létesült.

A textilipar, amely az ipari forradalom klasszikus hazájában, Angliában az indusztrializáció motorjának bizonyult, a magyar iparfejlődésben sokáig jelentéktelen szerepet játszott. A fejlett osztrák s különösen a cseh textilipar árnyékában a magyar nem tudott fejlődni, s 1898-ban a gyáripari termelésnek még mindig csak 3,6%-át adta. A magyar kormány céltudatos beruházásainak és szubvencióinak köszönhetően a századfordulótól viszont látványos fejlődés bontakozott ki. A textilipari vállalatok száma néhány év alatt megháromszorozódott, s az üzemekben használt orsók száma 1906-ra 110 ezerről 250 ezerre, 1913-ra 350 ezerre, s a háború alatt még tovább emelkedett. Ez is eltörpült azonban Ausztria és Olaszország 4-4 millió, Oroszország 8 millió, Németország 10 millió s Nagy-Britannia 54 millió orsója mellett.

A bőr- és a ruházati ipar a gyári munkásoknak csak kevesebb mint 3%-át foglalkoztatta, s a nagyüzemi termelésnek 3–4%-át adta. Az iparban foglalkoztatott összes keresőn belül viszont 1890-ben 31%-kal, 1910-ben pedig 26%-kal részesedett ez az iparág. A ruhaipar s különösen a bőrfeldolgozás tehát még nem emelkedett nagyipari szintre. A néhány nagyüzem mellett több mint 100 ezer cipész, csizmadia, papucsos, lószerszámkészítő és szabó élt szerte az országban.

Az ipar rendkívül egyenetlenül oszlott el az ország városai és régiói között. A modern nagyipar jelentős részben Budapestre és közvetlen környékére koncentrálódott. 1910-ben Nagy-Budapest területén az ország lakosságának 5%-a, az iparban foglalkoztatottaknak viszont 18%-a s a gyári munkásoknak 28%-a élt. Angyalföld, Újpest, Kispest és Csepel valóságos gyárövezetet képeztek a főváros körül, amelyek kéményei csak úgy ontották a kátránnyal és egyéb mérgező anyagokkal teli füstöt. A másik nagy ipari régió Felső-Magyarország középső, hegyes vidékein alakult ki. A Hernád, a Garam, a Sajó és az Ipoly völgyében az ércbányászat összpontosult, a nagy vas- és acélipari üzemek pedig ettől délre, a Salgótarján és Diósgyőr közötti barnaszénmedencékben létesültek. Ezt a nehézipari övezetet délről néhány élelmiszeripari üzem, mindenekelőtt cukorgyár szegélyezte. A harmadik jelentős iparvidéknek Krassó-Szörény és Hunyad vármegye tekinthető számos gazdag szén- és vasércbányájával, kohóival és gépgyáraival. Ehhez a körzethez csatlakozott északról Temesvár és Arad, amelyek az ország leginkább iparosodott vidéki városai közé tartoztak. Az Alföld, a Dunántúl, Kárpátalja és Erdély nagy részére viszont nem vagy csak alig települt ipar. Szabadka, Pécs, Kolozsvár, Győr, Pozsony – és részben még Szeged és Debrecen is – szigetekként emelkedtek ki a tradicionális agrárvilágból.

3. térkép. Magyarország domborzata és bányakincsei 1910 körül

A mezőgazdaság és az ipar mellett a gazdaság harmadik főágazata a kereskedelem volt. Ennek hagyományos szereplői a házaló vándorkereskedők, szatócsok, kofák és kupecek s maguk a termelők, színterei pedig az utak, a falusi vegyesboltok, a vásárok és a piacok voltak. Az 1850-es években 600–700 helyen tartottak országos vásárokat, s mintegy 300 településen rendszeres hetivásárokat, illetve -piacokat. A századfordulóra a vándor- és házalókereskedelem visszaszorult, a hetipiacok és az országos vásárok azonban továbbra is fontos szerepet töltöttek be a javak forgalmazásában. A két nagy vásáridény közül a tavaszi a szerszámbeszerzés és a növendék állatok eladásának, az őszi a gabona- és boreladásnak, valamint az igásállatok és a hízósertések beszerzésének az időszaka volt. A kereskedelem e két ősi intézménye mellett a század elejére az áruforgalom korszerűbb formái is meghonosodtak. Az 1890-es években épült fel Budapest öt vásárcsarnoka, köztük a Duna-parti Nagyvásárcsarnok, s 1911-ben nyitották meg a főváros első nagyáruházát, a Párisi Áruházat. A modern kereskedelmi tevékenység azonban még az iparnál is jobban koncentrálódott a fővárosra, s a szaküzletek kifejlett hálózatával Budapest mellett ekkor még csak a legnagyobb vidéki városokban találkozhatott a vásárlóközönség. A települések többségében, főleg a falvakban, egyelőre maradtak a mindenes vegyeskereskedések, illetve az újonnan létesített és mérsékelt áraival konkurensként fellépő szövetkezeti bolthálózat, a Hangya üzletei.

4. ábra. A külkereskedelmi forgalom megoszlása országok szerint 1913-ban

A külkereskedelmi forgalom az egész dualista időszakban gyorsan, mintegy évi 3%-kal bővült. A kereskedelemmel foglalkozók száma 1890 és 1910 között 55%-kal nőtt, miközben az összlakosság csak 20%-kal. A kivitel és a behozatal együttes értéke a háború előtt már a nemzeti össztermék 45%-át tette ki. Ehhez foghatóan magas aránnyal az európai országok közül csak Ausztria és Dánia rendelkezett. Egészen más eredményt kapunk azonban akkor, ha a fenti számból levonjuk az úgynevezett vámbelfölddel, azaz Ausztriával bonyolított export-import forgalmat. Ez ugyanis az 1880-as évektől 1913-ig folyamatosan igen magas, az export esetében 72–76%, az import esetében pedig 73–86% között mozgott. Az úgynevezett vámkülfölddel folytatott külkereskedelem aránya tehát a 25%-ot is alig érte el. A legfontosabb vámkülföldi kereskedelmi partner Németország volt, amellyel az összforgalom mintegy 10%-a s a közös vámterületen kívüli export-import 32–35%-a bonyolódott. Utána Nagy-Britannia következett 10%-kal, majd Olaszország, az Egyesült Államok és néhány más európai ország 5–8%-kal. A Szerbiával folytatott vámháború következtében a balkáni országok részesedése a vámkülföldi forgalomból a háború előtti két évtizedben 19%-ról 14%-ra csökkent.

A külkereskedelem áruszerkezete és ennek módosulásai jól tükrözték az ország gazdaságának jellegét és fejlődési irányát. A mezőgazdasági termékek aránya, amely az 1880-as évek átlagában az export értékének még 60%-a körül mozgott, az 1910-es évek elejére lecsökkent 51%-ra, az ipari és bányatermékek aránya pedig 40%-ról csaknem 50%-ra emelkedett. Ez utóbbiak felét azonban a mezőgazdaságra épült élelmiszeripar adta. A behozatal többségét – az 1880-as években 70%-át, s még az 1910-es évek elején is 60%-át – viszont az ipari késztermékek tették ki. Ez utóbbiakon belül a textil-, bőr- és ruházati cikkek részesedése kiugróan magas volt: az 1880-as években az összbehozatal 44%-a, az 1910-es évek elején a 33%-a.

5. ábra. Az egy főre jutó nemzeti jövedelem (GDMP) Magyarországon és néhány európai országban az első világháború előtt

Egy gazdaság fejlettségének vagy fejletlenségének legáltalánosabb mutatója az egy főre eső nemzeti jövedelem. Katus László számításai szerint 1913-ban Magyarországon egy főre 435 korona nemzeti jövedelem (GDMP) jutott, ami az angliainak kevesebb mint 40%-át, a franciaországinak közel 50%-át, a németországinak és a norvégiainak több mint 50%-át, az olaszországinak mintegy 80%-át, az ausztriainak pedig körülbelül 85%-át tette ki.5 Mások számításaiból hasonló kép kerekedik ki. Paul Bairoch trianoni Magyarországra vonatkozó adatai szerint az egy főre jutó bruttó nemzeti termék (GNP) 1913-ban 372 dollárt tett ki, ami az akkori európai átlag 69%-át, az angliai szint 37%-át, a németországinak 48%-át, az olaszországinak 84%-át, a spanyolországinak 101%-át, a görögországinak 115%-át s a jugoszláviainak 130%-át jelentette.6 A legújabb számítások szerint, melyek ugyancsak az 1920 utáni területre vonatkoznak, az egy főre jutó magyarországi bruttó hazai termék (GDP) 1913-ban az angliai 44%-át, a németországi 57%-át, a franciaországi 60%-át s az olaszországi 81%-át érte el.7 Magyarország tehát – a fél évszázados dinamikus fejlődés ellenére – nemcsak a legfejlettebb nyugat-európai, hanem – bár kisebb mértékben – az észak-, közép- és részben dél-európai országokhoz képest is elmaradott és szegény ország volt, amely után már csak Oroszország, a Balkán (Görögország, Szerbia, Románia és Bulgária), valamint az Ibériai-félsziget (Portugália és Spanyolország) következett. Az a gyakran hallható és olvasható állítás tehát, mely szerint a Habsburg Birodalmon belüli dualista Magyarország a legjobb úton haladt az európai élbolyhoz való felzárkózás útján, s az adott kereteken belül erre lett is volna esélye, nem egyéb, mint öncsaló mítosz, vagy legjobb esetben is jóindulatú tévedés, amely megfeledkezik arról, hogy az 1867 utáni, valóban gyors fejlődést szükségszerűen lassúbb növekedési pályáknak kellett követni, s arról is, hogy ugyanezen idő alatt az élboly és a középmezőny is haladt. A Monarchia a meglévő adottságok – földrajzi helyzet, nyersanyag-ellátottság stb. – keretei között biztosított viszonylag optimális feltételeket a fejlődés számára. Magukon ezeken az adottságokon azonban természetesen nem változtathatott.

Jegyzetek

1 Szekfű Gyula: A magyar állam életrajza. Budapest, 1917, Dick Manó, 18–21.

2 Bibó István: Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem. In Bibó István Összegyűjtött Munkái. 1. Szerk. Kemény István, Sárközi Mátyás. Bern, 1981, Európai Protestáns Magyar Szabadegyetem, 255–286., különösen 267.

3 Magyar Törvénytár. 1836–1868. évi törvényczikkek. Szerk. Márkus Dezső. Budapest, 1896, Franklin, 333–346. Idézet a 335. oldalon.

4 A feudális korban használatos gazdasági és adózási alapegység, amelynek a nagysága a talaj termőképességétől, a népsűrűségtől és a művelési rendszertől egyaránt függött. A XVIII. század második felében általában 26–32 hold szántó és 8–12 hold rét tartozott egy egész telekhez.

5 László Katus: Economic Growth in Hungary during the Age of Dualism (1867–1913). A Quantitative Analysis. In Studia Historica Academiae Scientiarum Hungaricae 62. Budapest, 1970, Akadémiai, 35.

6 Paul Bairoch: Europe’s Gross National Product 1800–1975. Journal of European Economic History, 1976/2. 273–340.

7 Angus Maddison: The World Economy. Paris, 2006, OECD, 438–474.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License