A világ sokszínű, ezernyi kérdéssel és kihívással, de hogy ebből mennyit érzékelünk, leginkább rajtunk múlik. A nyitottságunkon. Azon, hogy van-e bátorságunk valóban megismerni a minket körülvevő valóságot. A Helikon Kiadó és Margó Irodalmi Fesztivál közös gondozásában megjelenő Margó Könyvek sorozatban bemutatkozó 18 európai szerző csupa olyan aktuális, a mindennapjainkat érintő és mindannyiunkat foglalkoztató kérdést feszeget, amelyet mi, olvasók, ismerünk, látunk, de mivel sokszor az algoritmusok által is megerősített információs buborékjainkból nézzük a világot, el se tudjuk képzelni, hogy lehetnek róluk más álláspontok, nézőpontok is. A Margó Könyvek ehhez a felfedezőtúrához ad muníciót.

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Lars Svisdal: Seg til inkjes
Gyldendal, Oslo, 2018

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 2018
All rights reserved

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Fordította Domsa Zsófia

Hungarian translation © 2023 Domsa Zsófia
Utószó © 2023 Moskát Anita
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A borítót Tillai Tamás tervei alapján Szalkai Diána tervezte

ISBN 978 963 620 176 0

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Sorozatszerkesztő Karádi Éva
Felelős szerkesztő Nemes Krisztián
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Erek Fevelen

Hetvenhatban végeztem az állatorvosin. Vékony voltam, és csak huszonhat éves. Istenem! Azóta harminckilenc évet húztam le a szakmában, ebből az első hármat kisállatorvosként Trondheimben. Három évig vacakoltam főleg macskákkal és kutyákkal, meg a gazdáikkal, akik vagyonokat költöttek csípőficamos, rákos, epilepsziás kedvencük gyógyítására. Voltak, akik nem értették, hogy a megvakult kutya miért megy neki folyton a szék lábának. Sokszor meglepődtem azon, mennyi ember képtelen belátni, hogy egy állat milyen súlyosan megbetegedett. Hogy életképtelen. Én meg, mint akibe az ördög bújt, kerek perec megmondtam, hogy szegénynek sokkal jobb volna, ha nem kellene tovább szenvednie. Erre azok elbőgték magukat. Felnőtt emberek képesek voltak ott zokogni a kutyájuk miatt. Szerintem senki sem hinné, ha elmondanám, hány gyászoló gazdit kellett az alatt a három év alatt karon fogva kikísérnem a rendelőből. Felnőtt ember létükre.

Aztán megismerkedtem Guróval. Akkor végzett a tanárképzőn, és haza szeretett volna költözni, hallani sem akart más megoldásról. Ha ő kell nekem, akkor igazodjak lábhoz. Ha már kutyákról beszélünk. De őszintén szólva nem esett nehezemre, hogy beilleszkedjem a családjába. Vagy általában a vormdaliak közé. Gurónak pedig még azelőtt állást ajánlottak, hogy idejöttünk, szóval, minek kellett volna tiltakoznom? Júniusban letette az utolsó vizsgáit, és ha jól emlékszem, már júliusra kapott fizetést, holott csak augusztustól kezdett dolgozni.

Két hónap sem telt bele, és nekem is lett állásom, ezúttal azonban igazi állatorvosként kezdtem dolgozni. Azt talán meg sem említettem senkinek, hogy valaha kisállatokkal is foglalkoztam. Még az orvosi bélyegzőmön is csak annyi állt, hogy haszonállatok ellátása. Jóval később nyúltam újra kutyához, mert sokáig meg sem fordult az itteniek fejében, hogy ilyesmivel hozzám forduljanak, főleg Alme miatt, aki már vagy negyven éve a völgyben lakott. Azt mesélték róla, hogy a háború alatt egy fiatal özvegy bevitt hozzá egy lesántult angol vadászkutyát. Alme fogta a kutyát, kivitte a ház elé és agyonlőtte. Aztán visszament az özvegyhez, aki nyilván azt várta, hogy a kutya penicillint, rögzítőkötést vagy a fene tudja, mit kap majd. Alme viszont megkérdezte tőle, mennyit kér az állat bundájáért. Lehet, hogy ez az egész nem is igaz, de olyan régóta képzelem, hogy megtörtént, hogy most már mindegy.

Lassan vissza akarok vonulni. Guro azt hajtogatja: „Hatvanöt vagy, Erek. Hatvanöt éves és kétszer annyi kiló.” Igaza van, úgyhogy szót fogadok neki. Sverre kérdezte tőlem, amikor Siv fogta a gyerekeket és elköltözött: „Hogy bírtad anya mellett leélni az életed?” Én meg azt feleltem: „Egyet véss jól az eszedbe. Ha a feleségednek igaza van, fogadj szót neki. Hunyászkodj meg szépen, és mondd, hogy igaza van. A másik fontos dolog, hogy mindig legyél rá beindulva. Ez segít csak igazán.”

A lényeg az, hogy Gurónak igaza van, lassan nyugdíjba megyek. Azóta, hogy Marianne ideköltözött, már jobban megválogatom, hogy kinek dolgozom. Az persze maga volt a pokol, mire ezt sikerült tisztázni azzal a néhány gazdával, akiknek továbbra is dolgozni akartam, és mire a többit átirányítottam Mariannénak. Már vagy hat éve itt van, és hamarosan jön még egy állatorvos, talán Kårseth a neve. Azt hiszem, az. Mindenesetre augusztusban kezd, úgyhogy most már nem igazán tudok mit válaszolni, amikor Guro kérdőre von, hogy miért nem maradok végre otthon paradicsomot termeszteni, vagy bármit, ami szerinte nyugdíjasként kellene csinálnom. De mindegy, amióta Marianne Vormdalba jött, mindig az ő számát írom a számlákra, hozzá küldöm az összes szarzsákot, akiket sosem kedveltem, és fel sem veszem a telefont, ha ezek hívnak.

Hétfő délelőtt Knut Svervad keresett, hogy szarvatlanítsak nála két borjút. Nem értettem, mi ezen olyan sürgős, hogy muszáj aznap kimennem hozzá. Knutöt kedvelem, mégis értetlenkedni kezdtem.

– Ideérsz délre? – kérdezte.

– Miért? Készülsz valahová? – kérdeztem vissza.

– Micsoda? – hangzott a válasz.

– Sok a dolgod? – kérdeztem. – Szaladjak? Arra a látványra nyilván senki sem kíváncsi.

Ő ugyan nevetett, de én komolyan gondoltam, hogy nincs egyetlen ember sem, akinek tetszene, ahogy szedem a lábam. Nekem a legkevésbé. Azt felelte, hogy nem kell rohannom. Csak ki kell még ürítenie a juhakolban lévő trágyavermet.

– Ilyenkor trágyázol? Nincs ehhez egy kicsit késő júniusban? – Azt felelte, hogy csak elszállítják, mire én azt kérdeztem: – A híg trágyát mikor intézed el? Ha tovább halogatod, a végén be kell majd szántanod.

– Kell is meg nem is, felelte. Még mindig van néhány halom, itt állnak már vagy tizenöt éve.

– Apai örökség? – kérdeztem.

Ezen mindketten nevettünk.

– Hány borjút mondtál? – kérdeztem.

Különben meg sosem fért a fejembe, hogy a meredek lejtők, a lavinaveszély miatt lezárt téli utak és a rozsomákok okozta harminckét százalékos bárányveszteség ellenére miért nem hagy már fel ezzel az egésszel. Még az sem tántorította el, hogy a felesége öngyilkos lett. Hallottam, hogy azt terjeszti, hogy az asszony szíve gyengélkedett, amire én azt gondoltam: ki veszi be ezt a maszlagot? Csak úgy magára hagyni egy férjet és két kislányt? Ráadásul akkoriban két svervadi gazdaságot, Borstut és Nestut is bezárták, így azokról is Knutnek kellett gondoskodnia, az öngyilkos asszony és a két lány tetejébe. Ha jól tudom, még mindig bérli azokat a földeket. Fizet értük. Három éve, amikor Ivar Nestu másodszor kapott szívrohamot, el kellett költöznie, úgyhogy már egy lélek sem maradt Svervadban. Knut mégis utánuk hajítja a pénzt, hogy kaszálhassa a földjeiket. Kérdeztem tőle, hogy legalább jó-e a takarmány, amit ott kaszál, ő meg azt felelte, hogy fogalma sincs. Hogy az egészet összegereblyézi, és a hegyi utakra dönti, mert így is, úgy is minden egytized hektár után megkapja a nehézgazdálkodásért járó támogatást. Úgyhogy bőven beéri a kirakatgazdálkodással.

– A múzeumba is kell valami – mondta. – Különben minek lennének múzeumok.

– De akkor meg mi értelme? – kérdeztem erre.

– Minek mi értelme? – kérdezett vissza. – Tejet termelek. A birkákat és a gyapjút le tudom adni. Négy nap alatt lekaszáltam, összenyomtam és begöngyöltem mindent, amit lent Mosandenben bérelek. Négy nap alatt nyolc hektár megvolt. Mondjuk, hogy összesen tizenkét nap alatt kész az első és a második kaszálás, ezzel a hetvennel együtt szalmabálát csinálok mindből. És mi van, ha azt a három hektár rézsűt hagyom, és csak kétkerekűvel kaszálom? Azokért tényleg pénzt kapok, hektáronként kötött összeget. Az olyan földek után, ahol felhasználom a lekaszált füvet, nem jár pénz. Meghízni nem fogok, de nem is akarok.

– Kettőnk között ez a különbség.

Nevetett. Aztán elkomorodott, és azt kérdezte, hogy szerintem mit kellene tennie.

– Nem tudom – feleltem.

– Jó, de hallgass már ide, Erek – folytatta. – Szerinted mit kellene tennem?

– Nem tudom – feleltem.

Negyed tizenkettőkor rakodtam be az autóba, közben azt gondoltam: Te jó Isten, micsoda hőség lesz ma, ha már most csorog rólam a víz, bár az izzadság nem valami pontos barométer. Tíz percbe telt, miután elindultam, hogy mindkét ablakot leengedve valamelyest elviselhető legyen az autóban a levegő.

És akkor láttam meg ezt a lányt. Idejét sem tudom, mikor láttam utoljára stoppost errefelé. Azon tűnődtem: Vajon ki az, aki elmúlt tizennyolc, de még nincs autója? De hát ez a lány ott állt az út szélén, már majdnem elhajtottam mellette, amikor azt mondtam magamnak: A fenébe is. Lehet, hogy valaki szeret a szabad ég alatt ácsorogni, de azért ha a Vormdal-völgyben próbál stoppolni, akkor beletelhet egy egész napba, mire egyáltalán eljut valahova. Lassan lefékeztem, és néztem a visszapillantó tükörben, ahogy a lány a völgy fele nyújtogatja a nyakát. Rádudáltam, hogy észrevegyen. Apró, csinos teremtés volt, szőke, világos bőrű. Kinyitotta az anyósülés felőli ajtót, előrehajolt, nézett rám, mintha nem tudná, hogy szokás beülni egy autóba.

– Dobd hátra a zsákodat – mondtam neki.

Egy kocsi hajtott el mellettünk, a zaj elnyomta a hangom, mire ő még jobban előrehajolt, és azt kérdezte:

– Micsoda?

– Dobd be hátra a táskádat – ismételtem. – Hogy több legyen a helyed.

Követte az utasítást, majd beült. Kérdeztem tőle, hogy régóta áll-e itt. Azt felelte, hogy igazából nem egy helyben állt, hanem folyamatosan stoppolt, amióta gyalog nekivágott az útnak Aurgròvene felől.

– Egészen Aurgròvenéből idáig gyalogoltál? – csodálkoztam el.

– Igen – felelte a lány.

– És hova készülsz? – faggattam tovább.

– Fel a Fægrane turistaszállóba, felelte. – Merev volt a hangja, szinte hivatalos, mintha bizonytalan lenne abban, mennyire ismerem a környéket, és mennyire kell elmagyaráznia, hogy miről van szó.

– Szóval Aurgròvenéből eljöttél idáig, és egészen Fægranéba akarsz feljutni? – szegeztem neki a kérdést.

Bólintott. Ezek szerint ötven kilométert akart gyalogolni. De egyáltalán nem úgy nézett ki, mint azok a túrabolond fiatalok, akiknek mindene a hegymászás. Nem is úgy volt öltözve, farmerben, topáncipővel a lábán.

– És eddig még senki sem állt meg? – tudakoltam.

Mosolyogva rázta a fejét.

– De drágám – folytattam. – Hát nem mehetsz gyalog Aurgròvenéből Fægranéba. Ötven kilométer az út. Még több is. Nem is emlékszem, mikor gyalogoltam egyvégtében ötven kilométert.

Erre csak tovább mosolygott.

– Ahogy most kinézek – tettem hozzá –, azt sem hinnéd, hogy egyáltalán mentem-e összesen ötven kilométert.

Elnevette magát, de csak miután én is nevetni kezdtem.

Úgy saccoltam, hogy még a húszat sem töltötte be. Nemigen tudtam errefelé olyan lányról, akinek ne lett volna valamilyen udvarlója, aki egy frissen szerzett jogosítvánnyal ne sofőrködött volna szívesen.

– Nincs anyád vagy apád? – faggattam tovább.

– Hogy nincs-e apám vagy anyám? – ismételte.

– Nincs, aki elvigyen? – magyaráztam.

– Nincs – felelte. – Ma nincs.

– Akkor viszont mázlid van – jelentettem ki.

– Hogyhogy? – csodálkozott el.

– Mert épp Svervadba tartok – feleltem.

A szemem sarkából láttam, hogy résre nyitja az ajkát, mintha kérdezni akarna valamit, de aztán nem szólalt meg, csak ült ott szótlanul. Amikor ránéztem, becsukta a száját és bólintott, én meg elmagyaráztam, hogy Svervad háromszáz méterre van Fægranétól. Megkérdeztem tőle, járt-e már Fægranéban. Azt felelte, hogy nagyjából tíz évvel ezelőtt osztálykiránduláson volt ott, erre én megkérdeztem, hogy most is kirándulni jött-e.

– Nem – felelte. – Ott fogok dolgozni a nyáron.

– Ott fogsz dolgozni? – lepődtem meg. – De ugye nem akarsz oda-vissza ingázni mindennap?

Erre már igazán felkacagott.

– De beszéltél Gunnával? – kérdeztem. – Nem mondtad el neki, hogy nincs, aki elhozzon?

– Nem – felelte.

– Ha szólsz neki, érted ment volna.

– De mégis, micsoda mázlim van.

Nevettem, és azt feleltem, bizony. Nem is akármekkora mázlija volt.

Az úton nemigen beszéltünk. Kérdeztem, hogy hívják, mire azt felelte, Gjøa. Kérdeztem a vezetéknevét, amire azt felelte, hogy Grytbø, erre én, hogy azért hívják-e így, mert az aurgròvenei Grytbøből való. Azt felelte, hogy az anyja még most is ott lakik a tanyán.

– Az anyád lakik ott? – képedtem el. – Te nem?

– De – felelte. – Még ott lakom.

Ahogy felfelé haladtunk a hegyoldalon, és elhagytuk a hajtűkanyart Fægerfalletnél, felpillantott a telefonjáról. Nézte a Fallet-szurdokot, a vízeséseket, a folyókat. Nem szólt semmit, én meg nem firtattam, mit gondol. Arról egyáltalán nem esett szó.

Knut éppen a traktor motorháztetején állt, és egy kenőolajos pumpával olajozta az egyik tengelyt a jármű emelőkarján, amikor bekanyarodtam a Svervadba a tanyaudvarra. Nem törte magát, hogy hamar végezzen, még azután se, hogy leparkoltam. Csigavér, Erek, gondoltam magamban, mára nincs más munka. Legalábbis egyelőre.

– Nahát akkor – mondtam. – Itt is vagyunk.

A lány zsebre dugta a telefont, kiszállt az autóból, és előhalászta a zsákját. Odaálltam mellé, és mutattam az irányt Fægrane felé. Tekintetével követte az ujjam, aztán megköszönte, hogy elhoztam.

Majd hirtelen a nyakamba ugrott. Esetlennek éreztem magam, ahogy ott álltam, ő meg, mint egy gyerek, puhán, fürgén átölelt. Lehet, hogy csak én vagyok ilyen, mert őszintén szólva mindig is jobban kedveltem az állatok közelségét, de ez az ölelés meghökkentett. Nem mintha sértette volna a fene érzékeny határaimat. Azért hozott zavarba, mert úgy tűnt, nem udvariasság, illendőség vagy a szokás diktálta. Úgy tűnt, hogy ez csak nekem szól, és amilyen mamlasz vagyok, nem is értettem, hogy mivel érdemeltem ki. Nem sokáig lógott a nyakamban, átölelt, majd elengedett, és nem látszott rajta, hogy zavarban lenne. Aztán elindult, és többet rám sem nézett. Igencsak motoszkált bennem, hogy mondanom kellene valamit, nem mintha fogalmam lett volna, hogy mit.

– Ez meg ki volt? – kérdezte Knut, ahogy odajött hozzám olajos kezét a nadrágjába dörgölve.

– Ez itt – feleltem – Gjøa Grytbø.

Knut a lány után fordult, egy darabig álltunk, szótlanul, és bámultunk utána. Olyan volt, mintha magunkra hagytak volna, és még csak az okát sem tudtuk, miért. Megkérdezte, honnan ismerem, mire azt feleltem, hogy nem ismerem, hanem Vormdalban vettem fel az úton. Amikor elmondtam, miért jött ide, Knut kijelentette:

– Remélem, megmondtad neki, hogy nehogy ugyanígy ugorjon rá Gunnára.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem, pedig nagyon is jól értettem, hogy mit akar.

– Hogy vigyázzon Gunnával – folytatta. – És hogy vigyázzon, hogy Olaug kifizesse a jussát.

– Azazhogy vigyázzon magára és kész? – kérdeztem. – Ha mindenkit figyelmeztetnem kellene, hogy vigyázzon magára, akkor alig maradna időm az állatok gyógyítására.

Knut folytatta a morgást. A fenébe is, dohogtam magamban, csak ma ne. Ahogy ott álltam a térdem közt a borjú fejével, kezemben a billogozóvassal, észrevettem, hogy nem is hallom, Knut mit mond. Még akkor sem tudtam volna felidézni a beszélgetésünket, ha fizettek volna érte. Azon kaptam magam, hogy még mindig töröm a fejem, mit kellett volna mondanom ennek a lánynak, amikor a nyakamban csüngött. Isten tudja, mit mondhattam volna, mert nem tudtam kiötleni semmit, amit egy ilyen vénember, mint én, ennek a kislánynak mondhatna. Tényleg megtörtént, töprengtem, hogy nemrég egy lány karolta át a nyakam? Erre a gondolatra majdnem elnevettem magam. De fogalmam sem volt, hogy mit kellett volna neki mondanom.

Tartalom

Erek Fevelen

Fægrane

Olaug

A törvények

Gjøa

Maradványaink

Olaug

Ingebrigt

Gjøa

Repedés

Olaug

Ingebrigt

Eldri

Ingebrigt

Eldri

Ifj. Knut Svervad

Erek Fevelen

Lakodalom

Olaug

Gjøa

Semmi sem kárpótol a várakozásért

Ifj. Knut Svervad

Értelmetlen okból

Gjøa

Moskát Anita: Empátia mint lázadás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0