Gerőcs Péter

Werkfilm

— regény —

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Megjelent a Pesti Kalligram Kft., Budapest kiadásában 2022-ben.
Elektronikus kiadás.
Felelős kiadó Mészáros Sándor.
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Korrektor Tóth Franciska.
A borítót Hrapka Tibor tervezte.
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Copyright © Gerőcs Péter, 2022
A szerző külön köszönetet mond Fancsikai Péternek a filmes szakmai észleletekért.
ISBN 978 963 468 307 0

1. fejezet
A helyszín elfoglalása

Felállítjuk a kamerát, az állvány lábazata a kora nyári sáros fűcsomókba kapaszkodik. Várakozunk.

Néhány perc eltelik a hajnali szürkületben. Reggeli madarak füttyögnek a dombok között, a szitáló köd egyszerre tompítja is a zsibongást, és akusztikai teret ad neki.

Bekanyarodik a faluba az első kamion, aztán a második; lámpákat hoznak, fémállványzatot, a harmadik a színészeket.

Sminkbusz, wc-busz, büfébusz, aggregátor; a határ menti kis falu megtelik a dízelmotorok dörmögésével, fékhanggal, szisszenéssel.

Kiszállnak az emberek, lehajtják a platót, pakolnak.

A falu szélén van egy focipálya, oda parkolnak a személygépkocsik, a színészeket, más stábtagokat szállító transzporterek.

A kerítés túloldalán lakókocsi kerekeit ékelik ki a patakparton; ez lesz a gyártás irodája, innen intézik a transzportokat, az étkeztetést, a papírmunkát, számlázást, a folyamatában is alakuló költségvetést.

Janó, az ötven körüli, lassú beszédű gyártásvezető most lép be a lakókocsi ajtaján. Hordóhasán világos kockás ing feszül, erős vádlijú lábán térd fölé érő oldalzsebes nadrág, úgynevezett bermuda lóg, a filmforgatások egyik jellemző viselete, benne kulcscsomó csörög, belevegyül a nagydarab férfi horkanásaiba.

Az ajtót nyitva hagyja, odabent nyikorog a padló.

– Segíts már, légy szíves! – szól ki.

Pár méterrel előtte, a kikopott füvön egy fonott ősz hajú, napszemüveges férfi válogat kábeleket; félbehagyja a munkát, fellép a lakókocsi elé állított falépcsőre, behajol, aztán félrehúzódik, kilép Kati, a felnyírt hajú, kövérkés-fiús gyártási asszisztens, összeütközik a válluk.

Kati rágyújt és körbenéz.

Követjük a tekintet irányát: a falu házai csöndesek, de a sötét ablakok mögött fejeket sejteni; az utcákon időnként eltekerő falubeli asszonyok és férfiak hosszan bámulják az eseményeket, többnyire kifejezéstelen arccal.

– Ezt a nyomtatót kéne oda átpakolni.

Kati nekitámasztja a hátát a lakókocsinak, és egyszerre farkasszemet néz az összes falubelivel, az egész tájjal.

– Király lesz itt élni ezek között három hónapig.

– Mi van? – kiált ki bentről Janó.

– Semmi. – Rövid szünet, majd Kati az ajtónyílás felé fordul, és hangosabban újra belekezd. – Csak azt mondom, hogy nem lesz vidám… – Janó kidugja a fejét. – Hogy kurva szar lesz itt tölteni három hónapot.

– Miért? Félsz a falusi néptől?

– Ezek a szemünket is kilopják. Jut eszembe! Kötöttünk a felszerelésre külön biztosítást?

– Láttad a büdzsében?

– Nem.

– Akkor ne kérdezz hülyeségeket! Majd vigyázunk.

A lakókocsi előtti kis placcon zörrenve nyekken egy rozsdás bicikli, megáll.

– Nem vót jó a kényelmes városi otthon, patkányok? – A középkorú, elnyűtt férfi erős, nehezen meghatározható tájszólásban beszél. – Mi van, cigán? Mit bámúsz? Idejöttök cirkuszóni, oszt nöktök áll föjjebb?

Kati közelebb lép a biciklis férfihoz, és kakaskodva kidülleszti a mellét.

– Fizetünk érte. Nem keveset. Többet, mint amennyit ez a lepra település valaha látott. És miért? – mutatóujjával megböki a férfi vállát. – Azért, kisfaszom, hogy te ne a szarban fetrengj. – Végigméri a másikat. – Hát ezt a bicajt honnan szerváltad?

A férfi elmosolyodik, nyom egy puszit Kati arcára.

– Cseréltem.

– Hány tyúkot adtál érte, Csipikém?

Csipi felül a biciklire, és kis köröket ró vele a félig feltekert kábelek körül, közben énekel:

Adtam csontot a kutyának,
Vége lett az ugatásnak.
Adtam szénát a lovaknak,
Vége lett a dobogásnak.
Adtam telcsit a csövesnek,
Adott bicajt a Csipinek.

– Odaadtad a telódat?

– Csak egy régi törött szart. Ezer éve nem használtam. – Megáll, közvetlen Kati előtt. – De a bicaj itt nagy kincs, aranyapám!

Elteker az utca felé, közben fújja tovább:

Adtam a parasztnak telcsit,
Nyomkodhatja azt napestig…
…Csuhajja te!

– Hát ez mekkora hülye! – nevet Kati.

– Gyere már be! Ki kéne pakolni.

A napszemüveges pasas kilép a lakókocsi ajtaján, és folytatja a munkát a kábelekkel.

Kati elnyomja a cigit, és bemegy; bentről hallatszik:

– András? Attila?

– András mindjárt érkezik. Attilát nem tudom.

Pár lépésre a „gyártási irodától” kis deszkahíd visz át a patakon, aminek a túlpartján két másik lakókocsi áll, L alakban, tetőik között ponyva feszül, alatta egy nő és egy férfi asztalokat pakolnak ki, azokra kávégépet, sós mogyorót, banánt, almát, vizet, végül padokat hoznak a nagyobb étkezésekhez.

Jutka, a negyven körüli, még mindig csinos cateringes megáll, kiegyenesedik, csípőre teszi a kezét.

– Te találkoztál már ezzel a Jánossal?

Megáll a férfi is.

– Melyikkel…? Ja, az új Lászlóval? Nem még. Vagyis egyszer láttam. Szimpatikus csávó, így első blikkre. Na, fogd meg azt a szart, hozzuk!

Jutka cipekedés közben folytatja:

– Az egyik sminkes mondta, hogy ettől a „last minute” cserétől majdnem bedőlt a gyártás. Meg hogy a Filmintézetben sem örültek neki.

– Én meg azt hallottam, hogy ez a csávó majdnem ingyen bevállalta a szerepet, úgyhogy az Intézet… – leteszi a padot, nagyot fúj – megbocsátott.

Az egyik magasabban fekvő utcában Robi, a szögletes arcúra borotvált, harminc év körüli első asszisztens lépdel; időnként megáll, hogy körülnézzen, felmérje a terepviszonyokat, benne az éledő stábot.

Az utca a völgyet ölelő dombok egyikének oldalán fut tovább, befelé a völgykatlanba, aminek a közepén a világosító osztály emberei lámpákat szerelnek állványokra, időnként hangosan mérgelődve szortíroznak derítőlapokat, celleket, frosztokat és flegeket, közrefogva Mátét, a cingár lábú, óriás termetű, hatvan körüli hózentrógeres fővilágosítót, aki egy almát csócsál, és közben a lámpastatívokkal egyre sűrűbben benőtt, világosodó eget nézi.

A világosítók tömegéből kiválik Ámbris, a túlkoros úr, a nyurga best boy, Máté első embere, szájában barna szivarkával. Odalép a fővil mellé, és egy darabig szó nélkül nézi ő is az eget.

– Húsz perc, azt mondanám.

A falu utolsó házai mögül Péter lép elő, apró termetű, dús szőrzetű fiatalember, szinte futva érkezik, hogy a felsőtestére erősített keresztpántos heveder végein táncolni kezdenek a fém karabinerek.

– Máté, lassan kéne nézni egy képet.

Máté legyint.

– Rengeteg időnk van még, apukám. Azt mondd meg inkább, hogy a kezdőképet felhősnek szeretnéd, vagy naposnak!

Péter is elnéz velük egy irányba.

– Ez pont egál, ahogy nézem.

– Vagyis?

– Legyen akkor napos. Az keményebb. Jobban megy a konfliktushoz.

Ámbris végigméri Pétert.

– Na most akkor kend mégis beáll a kamera mögé?

– Az elején mindenképp. Jánost láttátok már?

Máté benyúl az ingzsebébe, és előhúz egy kis tasakot.

– Ezt kóstold meg, apukám! Mai őrlemény – a levegőt roppant elégedetten fújja ki, miután Péternek átadja a szaténtasakot, törzsét hátradönti, hüvelykujjaival tornáztatja hózentrógerét, és figyeli, ahogy a fiatal operatőr színlelt szakértelemmel megforgatja kezében a zsákocskát, majd nagy műgonddal belecsúsztatja mutatóujját, kihúzza, és megnyalja.

Ámbris együttérző fintorral figyeli Pétert, aki egy grimasszal próbálja leplezni heveny fájdalmát.

– Ez tényleg friss! Erősebb, mint a… – elfojt egy köhögést – múltkori. Carolina Reaper?

Máté legyint.

– Dehogy! Saját nemesítés. Naga Jolokia és Habanero.

– De ez van vagy félmillió a… Scoville-skálán, nem?

Máté visszaveszi a tasakot. Ő is nyalint belőle.

– Höhh. Mmm. Valamivel háromszázhetvenezer fölé saccolom. Érdes és édes. Finoman támad, de nem alattomos. Gyorsan érkezik, de nem fektet két vállra. Olyan, mint egy határozott, gyönyörű bestia, akinek nincsenek titkai. Nem csábít, hanem közli a szándékát.

– Hogy megfektessen.

– Például.

Valami felzörög, aztán megjelenik a parasztemberré sminkelt Csipi az ócska biciklijén.

– Hát te, Csipikém? Csak így, bicajjal?

– Úgy ám! Merthogy:

Mérföldeket gyalogol a cserkésztiszt,
Vele együtt bandukol a segédtiszt,
Biciklivel karikáz az őrsvezető,
S aki autón, taxin jár, a cserkész ő.

– Te Csipi! – veszi át a szót Péter. – Andrást még mindig nem láttad?

– Most jöttek meg egy perce.

– János is?

– Ki az a János? – értetlenkedik Csipi, kacsázva-karikázva hármójuk körül, hogy tekergetniük kell a nyakukat.

– Na, ne szórakozz már!

– Jaaa! Hogy te a megváltóra gondolsz! Igen, őt is láttam valahol a patakparton.

– Mit csinálna a patakparton?

– Hát osztat én honnan tonnám, éjdesetykomám! Tájn a verágoknak mök a fáknak hérdeti az evángyéliomot!

Csipi továbbkarikázik a sminkbusz felé, közben megint rágyújt egy nótára:

Az igazi Messiás már eljött,
Sokféle csudákat köztünk tött.
A vizet is borrá tette,
A násznépet vendéglette,
Őt követték tanítványi,
Mint a tyúkot ő fiai,
…háde csuhajja, te!

Csipi a nótájával együtt lassan beleveszik a tájba.

Feljön a nap.

A sminkesek és fodrászok már javában dolgoznak a színészeken, tükrös asztalkáik előtt: öregítenek, fiatalítanak, ráncosítanak, púdereznek, attól függően, hogy a színész kiköltözött városi figurát vagy falubeli őslakost alakít.

A megéledő fényben és nyüzsgésben két alak sétál, vágnak át a sürgölődésen, épp csak tudomásul veszik a köréjük képződő burok falának túloldalán zajló eseményeket: az idősebb egészen kicsi ember, napszemüveges, baseballsapkás, nyakán, csuklóján ezüstékszerek csillannak, bal kezében egy félig majszolt banánnal hadonászik; a fiatalabb magas és vékony, negyven körüli férfi, mosolyráncokkal erősen barázdált arcát ápolt, barna szakáll fedi, váll fölé érő barna haját fején időnként egy kurta mozdulattal hátrasimítja, és láthatóan megszokta, hogy görnyessze a hátát, ha nálánál alacsonyabb emberrel beszél; farmert és kockás inget visel.

Az alacsony férfi András, aki a filmet rendezi, most is épp széles, fürge, a másikra érzéketlen gesztusokkal magyaráz, a magasabb pedig János, a filmbeli megváltót játszó amatőr színész. János pillanatokra elmarad a rendezője mögött, hogy kikerülje, átlépje az eléjük kerülő többi stábtagot, de ezt András nem veszi észre, hanem rekedtes, sipítozó hangján magyaráz fáradhatatlanul.

– Ide figyelj, csillagom! Pőre valóságot… Azt akarom, hogy sár és korom! Érted? Abban kell segítened, hogy a korom és a sár… átlényegüljön. A piszok és a sár mától tiszta homok. De sarat! Sarat akarok! Lucskot! Érted, hogy mondom? De brúszviliszes macsizmó nem kell, az a hülye fapofa, ami, érted, hogy mondom! Nekem az kell, hogy a tekintetedben mindig csak az értelem és mások megértése.

– Ezt értem, András, csak azt nem tudom, hogy lehet eljátszani az együttérzést.

András bekapja az utolsó falat banánt, azzal van teli a szája.

– Pofonegyszerű! Nem? Hát érted, te is így voltál előtte, még a városi életedben. Pontosan tudod, hogy megy, másrészt meg mondom, azt ismerted fel, hogy ezek a szélsőségek milyen közel állnak, hogy a tohonyaság és a tettrekészség között nincs különbség, egyszerűen, hogy… ugyanaz az ember, csak a gyakorlatban, érted.

– De hát nem éppen az a legnagyobb különbség?

– Nem, csillagom. Csak ha onnan nézzük!

A közelben felbúgnak a kávégépek.

– De hát akkor minek szónokolok, ha egyszer nincs jobb meg rosszabb? Minek akarnám rábeszélni bármire is a közösséget?

– Azt senki nem mondta neked, hogy nincs jobb meg rosszabb, csak attól te még ugyanúgy tudsz az egyikkel is, meg mert… olyan ez, mint a pszichológia, érted: megért mindent, de attól még terel valahová. A kiváltságod nem a jóság, hanem a fantázia. Jézus a fantáziájából élt, ugye? Na, helyes! Azért tudta elfogadni az összes embert, mert el tudta képzelni, milyen az, de azért nehogy már! Jézus minden szava maga volt az ítélet. Csak itt most a te esetedben ezt át tudjuk konvertálni gyakorlati normává, érted, hogy mondom? Hogy ebben van egy kibaszott nagy paradoxon… – András odafordul a mellé sodródó szkripteslányhoz a banánhéjjal – …dobd már ki nekem, bogaram! Köszönöm, imádlak. – Kék lencséjű napszemüvegét leveszi a szeméről, és a baseballsapkája napellenzőjére ülteti. – …mer azt nem értjük, hogy a normatív gondolkodás nem feltétlenül morális, hogy úgy mondjam. Az ítélet nem okvetlenül a rossz és a jó megbélyegzése, az ítélet lehet agitáció, felhívás a helyes életre, amitől nem vagy te szarabb, sem jobb, hanem csak közelebb az istenhez. Jó, a mi történetünkben nem ez a fáma, de közelebb a magad… a belső akármidhez. Neked az a bajod, vagyis nem: te azért vagy különc, mert mindenkinek azonnal érted a nyomorát, vagy hogy ugye amit mondtam. Mit miért csinált, ilyesmi. Ha csak meglátod a falusi parasztot, aki most verte félholtra az asszonyát, akkor érted, hogy mi bőszítette fel annyira. Azt a szemétséget, ami benne dolgozott, meg felbőszült miatta, azzal neked nincs dolgod, meg hogy átnevelni másmilyen emberré; semmi! Ezzel együtt viszont van az is, hogy amikor beszélsz bármiről, akkor magadat nagyon erőteljesen átadod. Képviseled, valahol ez is egy ítélkezés, csak nem direkt. Indirekt, nem? Ez is csak… te is genetika vagy. Szellemileg is, mint mindenki. Reprodukálni akarod azt, amilyen vagy. Az asszonyverő a gyerekéből is asszonyverőt akar faragni, te pedig ezt a mindent-látásodat akarod átadni mindenkinek. Ezért nincs gyereked, és nem is lehet, a te betegséged olyan, ami… tehát nem egyvalakiért felelsz, hanem mindenkiért, egyesével, hogy mindenki legyen olyan, hogy mindenkit megért. Ez azért nehezebb, mint egy kicsinyes szart nevelni a fiadból, sőt, tudod mit? Nem is lehet, de ez a képességed akar reprodukálódni, ez tök logikus.

András befejezi a magyarázatot, és megáll. Épp egy nagyobb tömeg közepén találja magát: mellette Máté, a fővilágosító, Péter, a fiatal operatőr, néhány kameratechnikus, fókuszpuller, Erika, Attila, Réka, Zsombor és Csipi, valamint a harmad-, a másod- és az első asszisztense, a szigorú arcú Robi, akinek most ráteszi a vállára a kezét, úgy indítja a beszédét.

– De szépek vagytok! Egy türelmes nyáj – nevet. – Na, kérem! – De már félbe is szakítja magát, és forgatni kezdi a fejét. – Ági! Hol van Ági?

– Itt vagyok – szólal meg a háta mögött a törékeny, óriási szemüveget viselő, kortalan szkripteslány.

András felemeli a szabad karját, hogy bújjon be alá Ágnes. Így két ember közé ékelődik, és noha egyik sem magas, András mégis eltörpül kettejük között.

– Ágikám, az első jelenetünk az építkezés, ugye?

– Nem. Az első az összetűzés a falusiakkal.

András lekapja a kezét a két mellette állóról, tapsol egyet, dörzsölni kezdi a tenyerét.

– Összetűzés-jelenet. Nyilván! Köszönöm, csillagom. Na, figyelmet kérnék! Először csinálunk egy lejárást – felmutat a domboldalra. – Ott van az első jelenetünk, ami a történetben úgy a fele a dolognak. Olvastátok a könyvet. Nem? Hát akkor meg! A falusiak utálnak téged. – András, mivel egyszerre csak egy emberhez tud beszélni, mindig kiszúr valakit, akihez a szavait intézi. Ez jelenleg Tóth Csabi, az A kamera idősödő fókuszpullere. – Erre nem számítasz. Van itt, ugye, ez a konfliktus az almalopással meg a gyerkőcökkel. Ezt akarod tisztázni, ugye! Csak az a baj, hogy nem ez az igazi ok. A parasztok félnek tőled. – Ezen a ponton néhányakból kipukkan egy kacaj, a retorikai helyzet nagyon is elképzelhető, Csaba valóban egy érdes modorú ember, mindenesetre András rá se hederít a derültségre. – Aki, ugye, fél, az meg mit csinál? Gyanakszik. Aki meg gyanakszik, az elkezd utálkozni. „Mit keresel te itt?” Ez van, ugye! Nem értik, mi a lófaszt akarsz itt a falujukban. Ők ezt a kommunásdis játékot nem értik. Nekik a város a gazdagság meg a mittudomén. A kényelem. Mondjuk… jólét, teszem azt. Nem? De! Akkor most mi a faszt akarsz, hogy idejössz? A gyerek csak ürügy. A felnőtt szereti használni a gyerekeit a szarjaira. Érted, hogy mondom! Te meg annyit tudsz, hogy ez a másik erősködni akar, azt meg te is szeretsz csinálni. Kakaskodás, mellkidüllesztés, vagy hogy minden ilyen… na, faszméregetés. De amikor meglátod őket vasakkal jönni, akkor azért már nem csak illegeted magad, hanem komolyan baj van inkább, nem? Hát jönnek tízen vasvillákkal, akkor azért az mégiscsak egy vasvilla! Pláne tíz! Na, mondjuk azért te sem vagy egy cipőkanál, meg épp kapa van a kezedben. Mindenkinek, aki itt lesz most. Mert, ugye, olvastátok a könyvet, itt épp a kertészeti brigád kapálja a földet, hogy majd legyen répája, meg ilyen hippi dolgok. Na de akkor felbukkan János, vagyis László. Gyere ide, csillagom! – int Jánosnak. János odalép mellé, András megfogja a kezét, és el nem engedi, úgyhogy János kezének emelgetésével gesztikulál tovább.

– Itt van ez az ember! Ő többé nem János, hanem László. Ismered jól. – András most véletlenül egy színésznek magyaráz, Erikának, aki Gabit, az egyik városi nőt fogja játszani. – Van egy jelenléte. Mosolyog és kedves. Magának való figura, de mindig valahogy megjelenik. Igen, László jön, és… egyszerűen jön a mosolyával. Megjelenik köztetek. Igen, csillagom, mint egy jelenés. Most is az erdőből jelenik majd meg, épp itt, mert ő meg a szamóca, vagy mittudomén, melyik brigádban… és érted, egyszer csak ott van. Koszos. Tüskék csípték. Jön a kosárral. – András ezen a ponton elengedi János kezét, és élénken játszik; mutatja, hogy cipeli hátán a láthatatlan kosarat. – Aztán leteszi. – Mint egy tehetséges pantomimművész, ezt is eljátssza. – Mert László ilyen, csillagom. Jön, mosolyog, és leteszi. Mindenkiben megáll a szar. Mármint a szeretetszar. Na! – Röhögés. – De innentől nem lehet már haragudni. Meg főleg az, tudod, ahogy odalép, ráteszi a válladra a kezét, és elmondja. „Semmi baj, csillagom.” Ez van a László szemében. És ez annyira erős, hogy tényleg nincs semmi baj. De ami nagyon fontos! Ez a pasas nem mórikálja magát. Nem illeg-billeg. Ez a csávó ezt komolyan gondolja. És miért? Ezt magyaráztam eddig a Jánosomnak. Azért, mert tényleg azonnal megérti a másikat. Érti, hogy neked ez szar, hogy mit keresnek itt, kik ezek és miért, és még almát is lopnak, meg minden. Úgyhogy nem a semmibe dumál, hanem azonnal érti, hogy a másiknál mi van. Ezért is tudja elmagyarázni. Ilyen pofonegyszerű a mi Lászlónk! Ugye! Ilyen pofonegyszerű.

András fordulna is meg, hogy azonnal induljon a dolgára, de rájön, hogy még nem fejezte be a gondolatot.

– Ja de várj! Mert itt van még a… na, gyere már ide, bogaram, te is! Az Attikám. Ferenc, ugye! – András nyújtja a karját, hogy ő is jöjjön közelebb, mutatkozzon meg a többiek előtt, de Attila nem lép közelebb, csak szóval jelentkezik.

– Igen.

– Na! Mondom. Neked ez probléma, mert ez persze, tudjuk… – gúnyosan elnyújtja a szavakat – …nyíílváán tudjuk, hogy demokratikus meg alulról építkező dolog, de azért olyan nyilván hogy nincs, nem volt, soha nem is lesz, szóval azért te főnök vagy. Nem mondja ki senki, de mindenki tudja. Tiéd volt az ötlet is, te hoztad ide a csapatot, persze a falut is te szemelted ki, te beszéltél a polgival… blablabla. Lászlóra viszont jobban hallgatnak, mint rád. Ez itt most még nem a jelenet lényege, de azért elhintegetjük. Rólad ezért lesz egy-két közeli. Megmutatjuk, hogy a nagy békülés közepette te azért, komám… Hát igen! Te ráncolni fogsz. Meg keményen hallgatsz. Neked jobban feküdt a melldüllesztés. A melldüllesztés élére állni. Ugye! Na, ennyi! Csókolom! – És most csakugyan megfordul, és elviharzik.

A tömeg tétlenül áll egy pillanatig, de Robi, az első asszisztens szinte azonnal beáll a kör közepére, ahonnan András épp csak kilépett, és kemény, érces, mély hangján megszólal:

– Jó, még egy kis figyelmet! Egy óra múlva kezdünk. A szállását mindenki elfoglalta, remélem! Ebéd fél egykor. Van A menü meg B menü. Mindig reggel tízkor tűzi ki a Jutka meg az Ádám a büfébusz oldalára, hogy miből lehet választani. Balázskám, kussolj el egy kicsit, kösz! A diszpóban egyelőre nincs változás, de ha lesz valami, azonnal szólunk. Vacsora héttől nyolcig. A sminknél a kábelekkel vigyázzatok! Ja, igen, és még egy dolog – lehalkítja a hangját. – A helybeliekkel nem kell nagyon összehaverkodni, mert nem szeretnénk nagy bevonódást, oké? Pajtáskodni majd az utolsó napon lehet. Addig nem. Nincs etetés, nincs ajándékozás, nincs abajgatás, mert a fejünkre nőnek. Csipikém, ez neked is szól. Rendicsek?

Többen bólogatnak.

– Akkor hajrá!

Az előbb mozdulatlan tömeg most megéled, mindenki elindul. A kellékesek berendezik a díszletet, noha a kapáláshoz szükséges dombtető és a rajta lévő kerítés a helyén van, ami ezen felül szükséges, mindössze néhány apróság: magos zsákok, talicska, kapák és gereblyék. Szalmakalapot hoznak, valaki árral szemben kamerát cipel a vállán. Megjelenik a kosár is, Lászlóé; öntik bele a szüretelt terményt.

A beautyosztály vagy a félig nyitott ajtajú lakókocsikban dolgozik a színészek frizuráján és arcán, vagy a kopott fűre kipakolt sminkasztaloknál. Több férfi stábtag szemérmetlenül méregeti az egyik fiatal, platinaszőke sminkeslányt, Rékát.

A kameracsapat, az első asszisztens, a rendező és a fővil a jelenet helyszínén áll, keresi a képet.

– Azt akarom – kezdi András, és apró termetét megint hadonászó, széles gesztusokkal próbálja felnagyítani –, hogy kurva nagy tágak legyenek, meg aztán hirtelen arcközeli szűkek, close-upok. A kettő között ne legyen semmi!

– Biztonságból azért ne vegyünk fel köztes plánokat is? – kérdezi Robi.

– Nem, csillagom. Nem vaktában lövöldözünk, hogy majd a vágóasztalon találjuk ki a koncepciót. Tűpontosan dolgozunk, hogy a vágóasztalon már csak össze kelljen pászentani a kész anyagot – belekarol Robiba. – Ha szar lesz a film, akkor rossz volt az, amit a fejemben láttam, viszont hinnem kell abban, hogy amit látok, jó. És egyedül jó. Nem körülbelül… meg körbelőjük, meg mindenféle inzertet veszünk fel, mert hátha valamire jó lesz… Az a dilettánsok játszótere. Ezt a filmet kamerába fogjuk vágni. Úgy dolgozunk, mintha szalagra… és kevés szalagunk volna… heheee! – Odafordul a többiekhez, összeüti a tenyerét. – Ez a Második eljövetel gyártási mottója: „Kevés a szalag, de rápasszírozzuk az egész Bibliát!”

– Persze hogy kevés, Andris – válaszol Péter, a fiatal operatőr, miközben a motívumkeresőben görnyedt háttal, félig guggolva keresi a megfelelő szöget –, mert egyáltalán nincs is.

– Na látod, aranyom! Akkor még csak nem is hazudtunk! Kevés a szalag, úgyhogy nem lehet vaktában lövöldözni!

Páran bizonytalanul összenéznek: András vajon viccel, vagy tényleg elfelejtette, hogy digitálisan rögzítenek.

Közben építeni kezdik a darut a domb lábánál.

A kameratechnikusok kiemelik a szivacsozott rackládákból az objektíveket: egy 135-ös telét és egy 35-ös tágat. A gripesek faékekkel igazítják vízszintbe a rövid síneket, amikre mindjárt ráhelyezik a két dollyt, hogy a kamera finom, rövid kocsizó mozgást is tudjon végezni felvételkor.

Nincs morajlás. Pontos, halk vezényszavak, kérések, megállapítások hangzanak el. A legtöbb interakció egy adott részlegen belülre korlátozódik; ezekben a feszült pillanatokban nemigen beszél egymással a sminkes és a világosító.

Máté belesuttog a walkie-talkie-ba:

– A nagy keretet kérem, feles froszttal.

Győző is megjelenik, a kopasz, negyvenes hangmérnök; csípőre teszi a kezét, és nézi vagy talán hallgatja a tágas dombtetőt. Szájához emeli a walkie-talkie-t.

– Kálmi, a portok már fent vannak?

– Nem mindenkin. Van, akit elraboltak a fodrászok portozás előtt.

– Hát ez fasza! Kösz.

Megjön a négyszer négy méteres óriáskeret, benne a kifeszített feles froszttal, hogy a napfény keménységét egy kicsit lágyítsák. Ketten alul fogják, két-két ember oldalt, kifeszített zsinegeken futtatja.

Megérkeznek a kikészített színészek is. Vannak egyszerű parasztnak öltözött falusiak, falusiasabban vannak felöltöztetve, mint az őslakos falusiak, és éppen ettől lehet jól megkülönböztetni őket, és vannak faluba költözött városiak.

Tóth Csabi, a szótlan, durva fókuszpuller kicsapja a centi-szalagot, hogy az egyik színész lábától a kameralencséhez feszítse, majd a rádiós gyűrűn jelöli a fókusztávolságot.

– Figyeljetek a mozgásra! – kiáltja el magát Robi. – A kapáló városiakat játszó statisztáktól meg persze a színészektől ügyetlen mozdulatokat kérünk. Döntsétek el magatokban, hogy életetekben először vagy másodjára kapáltok. Nagyon tetszik nektek, hogy most nem a billentyűzetet ütitek az irodában, görnyedt háttal. A falusiakat játszó statisztáktól pedig rátartiságot kérnék; komor, lefitymáló tekintetet. Haragot és félelmet. Zoli! Te leszel az, aki majd Csipivel együtt rátámaszkodik az ásójára, és nézi a hülye pestieket. Körülbelül itt – mutat egy pontra a földön.

Ámbris, az idős úr berogyasztott térdekkel áll a falu határában, és kormozott üveglapján át kémleli a felhő mögé bújt napot, aztán szájához emeli a rádiót.

– Még két perc.

Egyszerre minden rádió recsegve megszólal.

– Felvétel lesz! Csendet kérünk!

Andrea, a másodasszisztens kiált egy nagyot, valahol a falu első házai mögött.

– Felvétel lesz! Csendet!

Miután a stáb teljesen elnémul, Robi, az első asszisztens szólal meg. Kemény és szilaj hangja mindig az erős tartományból érkezik a még erősebbe; fölfelé ível, pontosan úgy, mint a katonai vezényszavak.

– Kertész brigád készüljön!

A színészek beleállnak a földön elhelyezett jelekbe, és lendítésre készítik kapáikat. A pillanat készültsége az úszóversenyek rajt előtti pillanatait idézi.

Csipi elröhögi magát. Nézi a szalmakalapos színészeket, akik paraszti romantikába bújtatott pestieket játszanak.

– Kurva idétlenek vagytok.

– Csendet! – harsan fel a walkie-talkie-kból.

– Hang indít! – kiáltja Robi.

– Hang forog! – kiált a hangosztály.

– Kamera forog! – válaszol a fókuszpuller.

A kameratechnikus végigmegy a teleszkópos daru mellett, odatartja a csapót a kamera elé.

– Kilencedik jelenet, első csapó – dörren a hangja.

Csatt.

Miután visszasiet a sátorba, ahonnan Ábel, az A-kamera-operatőr irányítja a technokránt, megáll, és hátrateszi a kezét. A bummos beirányítja a hosszú botja végére rögzített mikrofonját a színész lába mögé.

– Szet.

Robi kinéz Andrásra, aki rendezői székében ágaskodva, felcsapott napellenzője alól néz hol a színészeire, hol pedig a daru magasba emelkedő karjára.

Várja, hogy megérkezzen a pillanat.

Visszanéz Robira, és bólint.

Robi is megfordul, vissza a színészek felé, és mivel közvetlenül mellettük áll, elég halkan, szinte csak nekik, mintegy bizalmasan szólnia.

– Tessék!

Madártávból látjuk a reggeli falut, a dűlőket, rézsűket. Lágy a kép, lágyak a körvonalak, mert a nap fénye bever az objektívbe, és elvakítja a tájat. Itt hallható lesz később az alákevert, távoli faluatmoszféra madarakkal, kopácsolással, fűrészhanggal. A kamera finoman elforog, a nap egy távolabbi domb mögött lebukik; visszahúzódnak a fénydárdák, és a kamera lassan, nagyon lassan aláereszkedik egy dombhátnak, amin kapáló emberek láthatók.

A madártávlat lassan földközeli léptéket vesz föl, a kapáló alakok egyre kivehetőbbek, körvonalazottabbak. Látható a sutaságuk, a lendítések esetlensége, a fél kézzel történő földcséplés, a másik kéz a megbillent törzset támasztja az azonos oldali lábon. Az egyre növekvő, félközvetlen közelségbe kerülő alakok közül néhányan felegyenesednek, megtörlik homlokukat, és elnéznek a pihentető távolba.

A feszültséget nem fogják csillapítani plánváltással; a kamera lassú közeledésének bírhatatlanságát kitartják egészen egy kapafejig, amely rendületlenül töri a rosszul felásott földet, dühödten csapkod a szikkadt talajból kibújó gyomokra.

Csak ezután vágnak majd a férfi arcára, a tekintetre, amely nem lát mást, csak a földbe írt feladatot. Az arc vicsorog, megfeszül, aztán kiemelkedik a képből. Egész alakos plánban látjuk, ahogy felegyenesedik, nyög, és eldobja a kapát. A férfi félmeztelen. Liheg.

Ismét közeli képkivágatban: a földön vizesflakon hever, érte nyúl, követjük a flakont, ahogy felemeli, iszik.

Csorog a víz a gigáján.

A kép lassan továbbúszik oldalirányban, majd miután megtalálta az élességet, megállapodik egy háttérben kapirgáló asszonyon. Ő is felegyenesedik.

Újra egy nagytotál a dombhátról; az eszmélés véletlenszerűségével egymás után kiegyenesednek a törzsek, a karok abbahagyják a munkát, a tekintetek egy irányba fordulnak.

Helyi lakos

Ezen az ócska homokon nem terem meg semmi, pajtás.

A fonott kerítés túloldalán néhány kemény arcú paraszt áll. Egyikük szétvetett lábakkal, másikuk a ledöfött ásójára támaszkodva.

Ferenc

Mi azért megpróbáljuk. Hátha az egyszerű krumplinak mégiscsak jó lesz.

Helyi lakos

Nem lesz az jó.

Bánár Antal

Nem hát.

Ferenc sóhajt egy nagyot.

Ferenc

Mit akarnak? Azt a földet műveljük, amink van.

A falusiak összenéznek, egymásra nevetnek.

Bánár Antal

Meghiszem azt, komám. De ez a föld (mutat a tekintetével a kerítésen belülre) nem a maguké. (Kiköp.)

– …nnyi! – kiált Robi.

A jelenet megáll. Mi is megállunk. Sminkesek szaladnak a díszletbe, hogy korrigálják az arcokat.

A stáb a sátorból figyeli a távoli jelenetet. Robi, anélkül hogy levenné tekintetét a rendezőről, halkan beleszól a rádióba.

– Még egyszer fel fogjuk venni.

András lekászálódik a kinyitható székéből, és odasiet Csipihez.

– Figyelj, galambom! Az a baj, hogy nem szartam össze magam. Az írott szöveg, tudom, tudom, az nem olyan beszarós, de akkor is rám figyelj, úgy kell elképzelni ezt a semmi kis párbeszédet, hogy neked már villog a szemed, és csak arra vársz, hogy végre kikönyökölhessen belőled a dühöd, picit provokálod, csak azért, hogy visszaprovokáljon, és akkor végre lebaszhass neki egyet, érted. Mármint képletesen. Érted?

Csipi bólint. András most Attilához fordul.

– Ez a flegma jó, ez így mehet tovább, rendicsek. A következő mondatnál pedig még egyszer megpróbálod ilyen szordínósan mondani, mint aki magabiztos, de nem fog sikerülni, úgyhogy akkor majd bumm! Jöhet a bomba, Attikám. Sminkhadosztály? Mehetünk?

A fellazult morajlás ismét hallgatásba feszül, mindenki visszaindul a kezdő pozícióba.

A helyiek a fonott kerítéseken át szemlélik az eseményeket.

Andrea, a csenevész kis másodasszisztens rövidgatyában és dugig tömött övtáskával a derekán, óriási bakancsban trappol föl-alá a díszletben, melléhez szorított dossziéval, kezében almával, amin reggel óta egyetlen harapásnyom barnul, és közben vékony hangján kiabál.

– Felvesszük még egyszer! Készüljön a kameracsapat! A hangosztályt most hátrébb kérjük. A werkes csapat is húzódjon hátrébb! Képhatáron voltak. Köszönöm!

Győző és Áron, a két bummos fiú összenéznek.

– Mégis hova a picsába hátrébb? – méltatlankodik Győző. Áron megvonja a vállát.

– Leszarom. Majd némafilm lesz.

– Nyilván, bazmeg! – mérgelődik Győző, miközben a kábeleket tekeri fel a karjára. – Csak a végén majd úgy kell összevarrni a hangot a semmiből. Mindig ez van. Faszom bele, tényleg!

– Csendet már! – ordít Robi.

– Miért?

– Hogyhogy miért, Győzőkém? Felvétel lesz.

– Most küldtek hátrébb! Ahhoz pedig költözni is kell.

Robi elindul a hangosztály felé, közben belesuttog a rádióba.

– A hang még költözik.

Megáll Győző előtt, felnéz a nálánál másfél fejjel magasabb, kopasz, micisapkás hangmérnökre, és minden erejét arra összpontosítja, hogy mélyen dörgő hangját megfékezze.

– Nem pofázol vissza, aranyapám! Ha akadály van, akkor rádión közlöd, csak nekem. Megértettem?

Győző leblokkol, aztán nagy nehezen bólint egyet.

– Egy percetek van költözni.

– Ééés… tessék!

Ferenc

Ezt a telket megvettük. Nem szeretnék erről vitát nyitni.

Bánár Antal

Szóval azt mondja, hogy a maguké?

Ferenc

Azt.

Bánár Antal

Na és az a telek (mutat a háta mögé a paraszt), az ugyan kié?

Ferenc megvonja a vállát.

Ferenc

Nem tudom. Az nem a miénk.

Bánár Antal

(A paraszt elképed. Szemöldöke felszalad.) Neem? Na, tudja, mit, komám! Igaza van. És azért nem lehet a maguké, mert az enyém.

Ferenc

Akkor ezzel rendben is volnánk. (Ferenc lendíti a kapáját.)

Bánár Antal

Nem hiszem azt! Tegnap este a kölykei lopták az almámat. Na, erre mondjon valami okosat, maga pesti… ember.

Gabi

(Előrelép. Fején kendő van, ahogy egy városi a falubeli viseletet elképzeli.) A mi gyerekeink nem lopnak! Hogy meri egyáltalán a szájára venni…!

A falusiak jókedvre derülnek az asszonyi kifakadáson. Az idősebb tesz is egy önkéntelen mozdulatot az arca előtt, mintha egy legyet hajtana el. Ferenc megálljt parancsol Gabinak kinyújtott karjával.

Ferenc

Bizonyítsa be!

Bánár Antal

(Ferencre mutat.) Óó! Ez lesz itt a főkolompos. (Aztán a kalapos, középkorú falusi elkomolyodik.) Na, figyeljen ide, öcskös! Én mondom magának, nem kell itt a baj. De ha még egyszer bejönnek a kertembe a koszos kölykei, felgyújtom a házukat. Rendben vagyunk?

Ezt már Ferenc sem tűri. Megindul a kertkapu felé, kezében villanó kapával, de a falusiakon egyáltalán nem látszik ijedség.

László

(Hátulról, képen kívülről kiált. Még mindig Ferenc arcát látjuk, ahogy kérdőn hátranéz.) Antal, barátom!

A kerítés mellett László tűnik föl, baljában derekához szorított fonott kosár, jobbjával egy kacarászó gyerek kezét fogja.

László

Antal! Hoztunk magának friss gyümölcsöket.

László erősen barázdált, keskeny arca mosolyba feszül, mintha a felajánlás őt magát érintené. Mögötte feltűnik több lurkó is; a fiúk jókedvűen püfölik egymást, a lányok mellettük táncikálnak.

Miután László megkerülte a kerítést, a kalapos parasztember előtt megáll. Elengedi a gyerek kezét. Antal előbb lenéz a gyerekre, aztán vissza a férfira. László határozottan megfogja Antal felkarját, másikjával felé nyújtja a kosarat.

László

Együtt szedtük a gyerekekkel.

Csönd. Aztán megint László szólal meg.

László

Nézze, teljesen megértem, hogy ez most még nehéz maguknak, és néha vannak súrlódások. Antalék már nagyon régóta élnek itt, mi pedig csak most jöttünk. De emiatt nem kell gyanakodnunk egymásra. A dolgok változnak, és ez jó. Fogadja el ezt a kosarat! Szeretettel adom.

Miközben László beszél, Antal Ferenccel néz farkasszemet. Aztán megenyhül, de legalábbis egy durva mozdulattal elveszi a kosarat, és elmegy. A többi falubeli, a kisfiú, akivel László jött kézen fogva, mind utána.

A kis lurkó időnként hátranéz, és titokban nyelvet ölt Lászlóra. László felnevet, aztán hüvelykujját az orrának nyomja, és ujjait megpergeti az arca előtt. A gyerek kacag, de az apja ránt rajta egyet, úgyhogy inkább előrefordul, és felveszi a felnőttek lépésének ritmusát.

A közösség tagjai előbb Ferencre néznek, aki szúrósan méregeti Lászlót, azután Lászlóra, aki nekik háttal, még mindig mosolyogva bámul a gyerek után.

Ferenc

Már megint mi a faszt csináltál, Laci! (Remeg a dühtől.)

László megfordul, egyenesen Ferenc szemébe néz.

László

Gyümölcsöt adtam Antaléknak.

Ferenc

Megaláztad. És ha erre rájön, még jobban fog utálni minket.

László

Nézd, Ferenc! Nekünk keresni kell a kapcsolatot a helyiekkel, nem elzárkózni előlük. Egy baráti gesztus önmagában biztosan nem kártékony. Ők itt élnek generációk óta. Biztosan furcsa nekik, hogy számukra megmagyarázhatatlan okokból egy sereg városi ember kiköltözik hozzájuk, miközben a falu lassan elnéptelenedik a városba költözők miatt. Gőgösnek tartanak minket, dölyfösnek. Érdemes ezeket a vélt vagy valós előítéleteket leépíteni.

Ferenc alig tudja kivárni László kissé túl nyugodtra hangszerelt okfejtését, válaszával szinte rákiált Lászlóra.

Ferenc

Ne legyél már ilyen kibaszott naiv! Soha nem leszünk jóban. A világtörténelemben ilyen még nem volt. Nem neked fog sikerülni. A kérdés az, hogy alámegyünk-e a fenyítéseknek, vagy sem. Irányítasz, vagy sem. Itt nincs köztesség. Ha nem akarod, hogy felfaljanak egy héten belül, belevágod a kapát a lábába, és akkor talán tisztelni fog.

László közelebb lép a ziháló Ferenchez.

László

Tévedsz. Ez csak a te félelmed.

László visszaindul az erdőbe. A közösség tagjai leforrázva hallgatták a párbeszédet. Néhányan a távozó László után fordulnak.

Ferenc

Bassza meg!

Ferenc tiszta erőből belevágja a kapát a földbe.

– …nnyi! Köszönjük!

2. fejezet
A lángoló ház

A stábtagok buszokon vagy a saját autójukkal szállingóznak át Perőcsényről a szomszéd községbe, Kemencére.

Perőcsény zsákfalu, úgyhogy a busz előbb kikecmereg a főútra, csak utána fordul Kemence felé, aztán, mint egy hullámvasút, előbb meredeken felkapaszkodik az első dombra, majd lezúg a völgybe. A motor újra felbőg, és a következő csúcsra érve, saját tehetetlenségének engedelmeskedve, motorfékkel megint alásiklik; a menetirány szerinti jobb oldalon a Börzsöny hegyei emelkednek ki és buknak alá.

A stáb néhány perc alatt beér Kemence házai közé, a busz itt lekanyarodik egy kis utcán.

Szálláshelyül az Ágota vendégház szolgál a völgyben kanyargó patak partján.

Az étkezőben már kígyózik a sor az ebédért. Kivételes alkalom a mai: ezt a teret később csak a vacsoraosztáshoz használják, az ebédeltetés általában a díszlet közelében történik, a felállított sátrak árnyékában, a menetrend szerint azonban ma nem tart tovább a forgatás. Pihenést rendeltek el a stábtagoknak, a gyártás ugyanis valamiért egy éjszakai forgatást rögtön a második napra időzített, vagyis alkonyatkor újra cihelődhetnek, és mehetnek vissza a faluba. Ráadásul nehéz jelenetnek néznek elébe: lángba kell borítani egy házat.

Az VFX-csapat külön kapja majd az ebédet; ők jelenleg is a terepet vizsgálják.

A tágas, sötétbarna lambériával borított tér megtelik székek nyikorgásával, fáradt morajlással; van, ahol asztalok, van ahol emberi viszonyok szerint, és van, ahol véletlenszerűen alakulnak a divíziók… … …

Tartalom

1. fejezet
A helyszín elfoglalása

2. fejezet
A lángoló ház

3. fejezet
Faluszínház

4. fejezet
A gyűlés

5. fejezet
A tanítás

6. fejezet
Idegen szerelmes

7. fejezet
Idill

8. fejezet
A csoda

9. fejezet
Az árulás

10. fejezet
Az utolsó jelenet

10 + 1. fejezet
Utómunka

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 307 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Zilla Slab – SIL Open Font Licence