Harmadik kiadás

© Jeney Zoltán, 2013, 2015

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2013–2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv és illusztráció © Cserkuti Dávid

Illusztrálta

Cserkuti Dávid

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Both Gabi

A szöveget gondozta Györke Mária és Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-024-5

TARTALOM

BEVEZETŐ
amelyben távoli eseményekről értesülünk

ELSŐ FEJEZET
amelyben Fülöp lemegy a csigalépcsőn, és emlékezik

MÁSODIK FEJEZET
amelyben rejtélyes bajnok tűnik fel, és később éljenzés is lesz

HARMADIK FEJEZET
amelyben lakoma kezdődik, de mégsem, aztán mégis

NEGYEDIK FEJEZET
amelyben haditanácsot ülnek, és kiderül, hogy ki van a sisak alatt

ÖTÖDIK FEJEZET
amelyben Diás megtartja ígéretét

HATODIK FEJEZET
amelyben megjelennek a siófok

HETEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp megérkezik Fajszföldre

NYOLCADIK FEJEZET
amelyben Fülöp rémesen unatkozik

KILENCEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp nem esik a feje lágyára

TIZEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp szürke szamarával bolyong a ködben

TIZENEGYEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp Fajszföld külső parlatán jár

TIZENKETTEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp Kaprosvárra érkezik, és ostromállapotba kerül

TIZENHARMADIK FEJEZET
amelyben szemtanúi leszünk a fajsz hadviselésnek

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
amelyben semmi sem úgy alakul, ahogy kellene

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
amelyben Diás megkerül, és Fülöp megértő lesz

TIZENHATODIK FEJEZET
amelyben a győztes hadak vert seregként térnek haza

TIZENHETEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp a homlokára csap

TIZENNYOLCADIK FEJEZET
amelyben a szőrök és a szálak kibogozódnak

TIZENKILENCEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp történelmet ír

HUSZADIK FEJEZET
amelyben összenő, ami összetartozik

HUSZONEGYEDIK FEJEZET
amelyben Fülöp közbelép, szamara őszinte sajnálatára

HUSZONKETTEDIK FEJEZET
amelyben feltörnek az emlékek

HUSZONHARMADIK FEJEZET
amelyben dínom is van, meg dánom is

SZÁRSZÓ

ÓBALATÓNIAI SZÓSZEDET

BEVEZETŐ

amelyben távoli eseményekről értesülünk

– Felség! … Felség, Fajszföld külső parlatán elült a hadvasak zadorlata! … Felség! – Az izgatott garabonc lihegve suttogott a királyi alvószekrény ajtajánál. – Felség! … Felség!

Mivel választ nem kapott, hangosabban folytatta.

– Felség!

…

Most kapok csak észbe, kedves olvasó, hogy a fent leírt szavak a balatóniai nyelv egy régi változatában hangzottak el, amit kizárólag Fajszföldön beszélnek már. Mivel manapság ezt nem sokan értik, a legjobb lesz újra kezdeni az egészet. Tehát:

– Felség! … Felség, a határvidéken végleg megszűntek az ellenséges portyázások! … Felség! – Az izgatott garabonc lihegve suttogott a királyi alvószekrény ajtajánál. – Felség! … Felség!

Mivel választ nem kapott, hangosabban folytatta.

– Felség! … Tiéd a győzelem!

Az alvószekrény néma maradt. A garabonc tanácstalanul állt, mert ilyen még nem fordult elő. Fajszföld királya, Hatodik (Torkos) Hollád igen éberen aludt, általában a legkisebb neszre is felébredt.

– Uram! – folytatta immár szinte kiáltva, s a harsány szólítást kopogással toldotta meg. Semmi. A garabonc verejtékezni kezdett, és hosszú bajszát pödörgette idegesen. Némi töprengés után óvatosan elhúzta az alvószekrény ajtaját. Elhűlve tántorodott hátra, a királyi fekhely üres volt.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Fülöp lemegy a csigalépcsőn, és emlékezik

Még Csobánc király földig érő palotája legmagasabb tornyának fokán is hallani lehetett az ünnepre készülő várudvar vibráló zsibongását. Kiáltások, nevetések és lobbanó terítők hangfoszlányait vitte a magasba a könnyű nyári szellő. Fülöp ott állt a torony fokán, s míg a tájat szemlélte, próbált kiigazodni a zűrzavarban. A konyha felől szigorú női hang harsant: „Az ég szerelmére! Miért nem a kristály…” Alighanem Akarattya hercegnő vezényelte a terítést. Feszült veszekedés és izgatott csörömpölés jelezte, mint törik a kajárok magukat és a poharakat, hogy teljesítsék úrnőjük parancsait. Most egy másik női hang: „A kéket!” Alma hercegnő választott éppen falikárpitot a lakomához. Egy idősebb férfi szólt ezután: „Minden nagyon szép! Minden nagyon jó!” Csobánc király tartott terepszemlét. Majd egy fiatalabb: „A sátrakat a várfal alá!” Gyenes szervezte az ünnepi lovagi tornát. Fülöp a vártorony magasán is felismert minden hangot, kedves volt számára valahány.

A békésen zöld, napsütötte táj ugyan szemgyönyörködtető volt, és Fülöp nagyon szeretett a torony tetején állva magányosan szemlélődni, most mégis úgy érezte, nem tétlenkedhet tovább, ha mindenki lent sürög-forog, elindult hát lefelé. A szűk csigalépcsőn felrémlett benne, hogy a legelső alkalommal, amikor egy évvel ezelőtt meglátta a palotát, pont ilyen lakomát tartottak a nagyteremben. Akkor még tátott szájjal bámulta a földig érő falakat, a hatalmas boltozatú csarnokokat. Azóta minden megváltozott körülötte, és ő maga is komoly udvari legénnyé nőtt a szántódpusztai kis heverészőből.

Kezdetben nem akadt sok tennivalója, hiába nevezték ki szobakajárnak, nem engedték neki, hogy dolgozzon. Csobánc király olyan hálás volt Fülöpnek a gyógyító virág megszerzéséért, hogy inkább fiaként szerette, így ő dologtalanul járt-kelt a királyi várban.

Eleinte örült ennek a dologtalanságnak, naphosszat heverészett, kedvére falatozta a loncot, a puszpángot és a finom tördemicet. Gyakran járt vissza édesanyjához a falujukba, ahol naphosszat heverészett, és kedvére falatozta a loncot, a puszpángot és a finom tördemicet. Aztán amikor az otthoni látogatás után visszatért Csobánc király palotájába, naphosszat heverészett…

Fülöp unatkozott. Kint a szántódpusztán, míg hanyatt feküdt, és békésen szundikált, a természet zajai vidám muzsikát húztak a fülébe. Hallgatta a hangyák motozását, a vakondok áskálódását, a szöcskék nekirugaszkodását, és együtt lélegzett a növényekkel. Itt a palotában se hangya, se vakondok, se szöcske nem neszezett, de ha neszezett volna is, az udvari élet lármája biztosan elnyomta volna sejtésnyi hangjukat. Itt küldöncök loholtak a folyosón, fazekak zörögtek a konyhán, lovak nyihogtak az istállóban. Folyton történt valami: küldöttséget fogadtak, küldöttséget búcsúztattak, követ érkezett, követ távozott, a király vadászni ment, Akarattya hercegnő kikocsizott, Alma hercegnő táncos mulatságot rendezett, Gyenes a vívást gyakorolta a palotaudvaron.

Fülöp ebben az általános zsizsegésben kíváncsi lett, mi folyik körülötte, míg ő henyél, kezdte szégyellni magát, hogy mindenki tevékenykedik, ő pedig lopja a napot. Megkérdezte hát az udvari főhoppmestert, hogy tulajdonképpen mi egy szobakajár feladata. A főhoppmester hebegett-habogott, hogy öltöztetés, vetkőztetés, ágytálcsere, miegymás, de aztán rögtön hozzátette, hogy Fülöp ez alól mentesült, és neki semmi dolga nincsen. Ennek ellenére Fülöp odalépett Csobánc király elé, és közölte, hogy dolgozni szeretne. A király kérdésére, hogy vajon mi is lenne az a munka, amit kinézett magának, Fülöp a főhoppmester által felsoroltak közül csak az ágytálcserére emlékezett, pedig pont az volt az egyetlen, amiről nem tudta, mit jelent. Csobánc király nevetve tudatta Fülöppel, hogy majd kitalál neki valami testhezálló megbízatást, de nem engedte, hogy elsajátítsa az ágytálcserélés művészetét, így Fülöp nem tudta meg, mit takar ez a titokzatos tevékenység.

Végül nem a király, hanem Alma hercegnő találta meg a Fülöphöz illő feladatot. Mivel első munkája a fegyverhordozás volt Ádánd lovag mellett, Alma kitalálta, hogy Fülöpnek ténylegesen meg kellene ismerkedni a fegyverekkel. Ő maga ugyan nem szerette, és legszívesebben elásta volna az összes harci eszközt, de úgy vélte, jó tudni, hogy mit nem használ az ember. Ezért tanult Fülöp kardvívást, mégpedig a legnagyobb bajnoktól, akit a birodalomban találni lehetett: Gyenestől, Alma hercegnő férjétől. A vívóleckéket nagyon szerette, és jól is ment neki. Gyenes örömét lelte a tanításban, de mivel korábban soha nem csinált ilyesmit, neki a tanítást kellett tanulnia. Kezdetben mind a ketten sokat ügyetlenkedtek: Fülöp összevissza böködött meg kaszabolt, ezért mindenki nagy ívben elkerülte őket, Gyenes pedig eleinte, amikor Fülöp hibázott, a haját tépve kiabált, ahelyett, hogy valami más módon magyarázta volna el a fogásokat. Szép lassan azonban összecsiszolódtak, mint a fogaskerekek. Alma gyakran nézte a vívóórákat, kedvtelve legeltette szemét két kedvenc vitézén.

Gyenes most is vitézi ügyekben járt el, ugyanis a lakomát nagyszabású lovagi játékokkal tervezték kiegészíteni. Balatónia minden kard- és lándzsaforgatója meghívót kapott, hogy mérjék össze erejüket a királyi palota előtti réten. Gyenes vállalta a torna előkészítésének levezénylését. Sátrakat állíttatott, ahol a vendég lovagok felölthetik páncéljukat, kimérette és felrajzoltatta az összecsapások helyszínét, a porondot, valamint a sorompót, ahol a lovasok a középen húzódó korlát két oldalán vágtathattak egymás felé.

– Ne olyan sűrűn a sátrakat, hahó! Így átlóg a vendégek lába a szomszédba. Szellősebbre hagyjátok az utcát! – irányította a sátorverőket. – Magasabbra a lelátót – szólt rá most az ácsokra –, hadd lássák a hölgyek a viadalt! Szórjatok homokot a pályára – szalajtotta a kapásokat –, porozzon csak a föld a lópata alatt! – Az udvari főfegyvermester ott loholt a nyomában, izzadó homlokát törölgette kendőjével, és buzgón helyeselt.

Fülöp úgy gondolta, jó hadi növendékként itt tudna a legtöbbet segíteni, ám amikor odatoppant Gyenes elé, s kérdezte, hol lehetne hasznos, a lovag kedvesen odébb terelte. Akkor segít a legtöbbet, ha nincs láb alatt, közölte vele jóindulatúan.

Fülöp lógó orral bandukolt vissza a palotába, és eldöntötte, hogy Alma mellett serénykedik majd. A hercegnő éppen a tánctér kialakításán munkálkodott, s a személyzettel tologatta az asztalokat ide-oda a nagyteremben.

– Ne olyan sűrűn az asztalokat, hahó! – kiáltotta az asztaltologatóknak –, így nem lehet elférni közöttük! Magasabbra a gyertyatartókat – szólt rá most a gyertyagyújtókra –, hadd lássák az urak a pördülő szoknyákat! Szórjatok virágszirmokat a kőre – szalajtotta a kajárokat –, libbenjen csak a rózsaillat mindenfelé! – Az udvari főhoppmester ott loholt a nyomában, izzadó homlokát törölgette kendőjével, és buzgón helyeselt.

Fülöp, mivel nagyon szeretett Almával táncolni, gondolta, talán tud segíteni. Ám amikor kérdezte, hogyan lehetne hasznos, Alma csak rámosolygott, s közölte vele, hogy úgy szolgál a legjobban, ha nincs láb alatt.

Fülöp így a konyha felé vette az irányt, ahol Akarattya hercegnő vezényelte a lakoma-előkészítő hadműveletet.

– A nyársak! – kiáltott a kuktákra, akik azonnal sebesebben kezdték forgatni az illatozó berényeket. – Rozmaringot! – utasította a szakácsot, aki tüstént nyesett, aprított, s szórta a rotyogó kondérba a fűszert. – Több fát! – bökte oda a péklegényeknek, akik már dobálták is a hasábokat a kemencébe. Rend volt és fegyelem. Az udvari főétekmester ott ácsorgott a hercegnő mögött, izzadó homlokát törölgette kendőjével, és igyekezett észrevétlen maradni.

– Segíthetek valamit? – kérdezte Fülöp.

– Jaj, ne fárassz, szívem, elég bajom van így is! – emelte az égre tekintetét Akarattya, és már sietett is tovább, hogy helyre tegyen egy lustálkodó cselédet.

Fülöp búsan lépdelt vissza a nagyterem felé, ahol Csobánc királlyal futott össze.

– Mit kornyadozol itt, Fülöp? – kérdezte Csobánc. – Talán nem kaptál meghívót a mulatságba? Na gyere, sakkozzunk egyet!

* * *

Az elmúlt hónapokban Fülöp igazán összebarátkozott a királlyal. A messze földön tisztelt, hatalmas Csobánc királyról kiderült, hogy valójában egy kedves, vidám öregúr, aki imádja lányait, végtelenül jószívű alattvalóival, szereti ugratni udvaroncait, de ki nem állhatja, ha feleslegesen hízelegnek neki. Mivel Fülöp teljesen járatlan volt az udvari jószokásokban, és ezért sok galibát okozott ártatlan sutaságaival, tiszteletlenségével, Csobánc jókat mulatott rajta. Kendőzetlen őszintesége miatt pedig különösen megkedvelte a fiút. Fülöp az első időkben kicsit tartott az uralkodótól, hiszen korábban a falujukban nemhogy királyt, de egyszerű udvaroncot se látott, sőt udvari szolga sem vetődött feléjük soha. Amikor pedig egyik napról a másikra bekerült az udvar forgatagába, jobbára megszeppenve pislogott, ha megszólították. Csobánc közvetlensége azonban gyorsan feloldotta ezt az ódzkodást, sőt egyre többször fordult elő, hogy a király Fülöpben talált cinkostársra különféle tréfáiban.

Ezeknek a tréfáknak a legtöbbször az udvaroncok vallották kárát. Így volt ez például akkor is, amikor Csobánc a trónjára ültette Fülöpöt. Egyszer ugyanis egy túlságosan alázatoskodó gróf igencsak próbára tette a király idegeit folyamatos hízelgésével és szűnni nem akaró hajlongásaival. Az udvaronc kihallgatása úgy kezdődött, hogy a gróf egy fertályórán keresztül csak a királyt dicsérte, hatalmasságáról áradozott, közben pedig megállás nélkül hajlongott. Csobánc, megunva a sok fecsegést, észrevétlenül magához intette az ott ücsörgő Fülöpöt. Mivel a gróf egészen hosszan maradt meggörnyedve, fürgén és nesztelenül helyet cserélt Fülöppel, majd elrejtőzött a trón mögé. Mikor a gróf felegyenesedett, Csobánc helyett Fülöpöt látta magával szemben. Nagyon bután nézett a legényre, mire a trónszékből kitört a kacagás. A gróf nem tudta hirtelen, hogy dühöngjön-e, vagy nevessen ő is. Végül bölcsen a második megoldás mellett döntött.

A király tanítgatta is Fülöpöt, például olvasni. Elvárta, hogy minden közvetlen alattvalója ismerje a betűket. Akkoriban ugyanis a legtöbb lovag és uralkodó hanyagolta ezeket az ismereteket. Fülöp is szívesen hanyagolta volna, de Csobáncnál nem volt kibúvó. Megtanította továbbá Fülöpöt kedvenc játékára, a sakkra. „Kicsiny csaták ezek – magyarázta –, ahol ugyanúgy seregek csapnak össze, mint a valóságban, és ahol a játékosok úgy mérik össze tudásukat, mint harcmezőn a hadvezérek.” Fülöpöt ez nagyon érdekelte: szeretett elmerülni a sakktábla pepita mezőjének sík tájában, próbálta a vezér szemével nézni a felvonuló hadtesteket, a szélen vigyázó bástyákat, a keresztül-kasul száguldó futárokat, a szökellve vágtató lovasokat és a talpasok lassú, de kitartó menetelését. Fülöp a sakkon keresztül megismerte a csaták logikáját, a támadások és a védekezés szerepét, a jól felépített hadműveletek fontosságát. A sakk így közös szenvedélyükké vált. Fülöpnek most mégsem volt kedve a játékhoz, lebiggyesztett ajakkal és egy vállrándítással jelezte a királynak, hogy ezúttal nem lelkesedik annyira az ötletért.

– Mi bánt, Fülöp – faggatta tovább Csobánc –, miért vagy elkenődve, mint a vaj?

– Semmi – horgasztotta le a fejét a legény.

– Fülöp!? – Csobánc egészen közel hajolt a búsongóhoz.

– Én mindenkinek csak terhet jelentek – fakadt ki amaz –, nem vagyok jó semmire!

– Ugyan – mosolygott a király –, mégis mit akarsz, hiszen gyerek vagy még!

– Hát épp ez az! Mindenki csak odébb lökdös, hogy ne legyek az útjában.

– Ej, Fülöp, én nem lökdöstelek odébb. Sőt hívtalak, hogy játssz velem.

– Ez igaz – Fülöp hirtelen elszégyellte magát.

– És különben is, úgy látom, hogy valaki pont téged keres…

Valóban, a teremben Gyenes jelent meg, és egyenesen hozzájuk sietett.

– Fülöp, gyere, szükségem van rád a porondon, mindjárt kezdődik a torna. Atyám, ideje kivonulni a lelátóra.