SZEPES MÁRIA

ANGYALOK
ÉNEKE

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Borítógrafika: alamy.com

Arculattervezés: Almási J. Csaba

A mű azonos címmel előzőleg az Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 1998-ban.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítót készítette Ivanics Zsolt

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302658

Invokáció

A világmindenség leghatalmasabb misztériumára, a szeretetre próbálok tökéletlen szavakat találni ebben a könyvben, akkor is, ha ez a szeretet túlcsordul minden emberi fogalom határain.

Szeretném röviden leírni életem csodálatos ajándékát, amely olyan gondolatok ékköveivel ajándékozott meg, amelyek közelebb vittek ennek a titáni érzésnek a megértéséhez. Sorsom urainak azért is köszönetet mondok, hogy részese lehettem egy bibliai csodának, amelynek valóságáról magam győződtem meg.

Az 1940-es évek elején országunkba érkezett egy különös holland házaspár. A férfi magas, rokonszenves, élete teljében lévő, nagyon intelligens ember volt, némi akcentussal jól beszélt németül. Johannes van der Meulennek hívták. Német születésű, derékig béna feleségét tolószékben gurította. Sohasem láttam még olyan gyönyörű, nagy, kék szemeket, amelyekkel visszanézett rám. Érdeklődő szeretet és értelem sugárzott belőlük. Sorsuk úgy hozta, hogy egészen a háború végéig Magyarországon kellett maradniuk. Egy villában kaptak szép szobát. Mint mindenütt, itt is készségesen, ingyen látták vendégül őket. Egy jó nevű orvos szép lakásában tartott van der Meulen csodálatos előadásokat, amelyekre 30-35 ember gyűlt össze hetenként, közöttük mi magunk, anyám, férjem, barátnőm, Tímár Katalin is. Volt egy baráti házaspár, ők sem hiányoztak soha: Fodor Endre és a felesége, Klára, akik később fontos szerepet játszottak a két ember sorsának alakulásában. Mi az otthonukban is meglátogattuk őket többször. Csak annyit tudtunk meg róluk, hogy a férfi a hazájában professzor volt, s egy napon a tenger mellett sétálva hangot hallott, amely felszólította rá, hogy hagyjon ott mindent, és induljon el tanítani a benne élő irányítás nyomán. Ő követte ezt az utasítást, sohasem jelezte sehol előre a jöttét, de mindenütt szállásra talált, ahol szívesen fogadták. Ha több pénzt erőltettek rá, mint amennyire szüksége volt, azt szétosztotta. Így jutott el Berlinbe, ahol egy előadására betolták a terembe a szülei a születése óta nyomorék Angélát. Ők Angélával egymásra néztek, azután Johannes odalépett a leány apjához, és azt mondta: – Mi Angélával összeházasodunk, és együtt megyünk tovább. Így is történt.

Bennem természetesen dolgozott az írói kíváncsiság, szerettem volna többet megtudni Johannes korábbi életéről, de a kérdéseimre azt felelte, hogy erről nincs több mondanivalója, hiszen ami lényeges és amiért találkoztunk, azt úgyis megosztja velünk. Annyi bizonyos, hogy a feleségét úgy emelte át az ágyból a tolószékbe, hogy saját szememmel láttam Angéla csonttá soványodott lábszárát, zsugorodott, megnyomorodott lábfejét, amely egyáltalán nem volt járásra alkalmas. Valamelyik néprajzi lexikonban láttam, hogyan torzították el valamikor mesterségesen az előkelő kínai nők lábát. Angéláé ahhoz volt hasonló. Nagyon sokat olvasott. Derűsebbnek, lelkileg egészségesebbnek, erősebbnek tetszett mindannyiunknál, akik körülvettük. Mélységes Krisztus-hite volt. Furcsa módon belelátott az emberek jövőjébe is, s ha valaki veszélyektől gyötörve érkezett hozzájuk, Johannes megfogta a kezét, s az feltöltődött, megnyugodott a lényéből sugárzó energiától. Ezt magam is tapasztaltam. Vészterhes idők jártak akkor. Egyszer Angéla felnyúlt hozzám, végigsimította a karomat, s elmondott néhány olyan dolgot, amelyek évekkel később mind bekövetkeztek. Többek között például azt, hogy súlyos operáción fogok átesni, és sok időt töltök majd külföldön.

Nehéz kifejezni, micsoda ajándékot, vigaszt jelentettek mindannyiunknak Johannes előadásai a háború legsúlyosabb éveiben. Nem vagyok vakon hívő természet. Semmiféle egzaltációra nincs hajlamom, sőt, túlságosan sok fanatikus csalóval találkoztam, vagy olyan dogmatikus, szektás emberekkel, akik a legkisebb ellenvéleményt sem tűrték el a maguk felfogásától. Egész környezetünk felvilágosult, intelligens emberekből állt, s mi a bátyámmal együtt e szabad, nyitott, mindent bátran végiggondoló légkörben nőttünk fel. Az egyik előadása alkalmával 1942-ben Johannes azt mondta, most megpróbálja a jelen lévő hallgatóságot magával emelni abba az oldott csendbe, amellyel őt meditációiban magasabb erők megajándékozzák. Bevallom, bennem rögtön feltámadt a tiltakozó kétely. Túlságosan sokat csalódtam, s elevenen élt bennem a jézusi felszólítás: „mindeneket megvizsgáljatok, s ami rossz, vessétek el, ami jó, azt tartsátok meg.” Hát én alaposan megvizsgáltam mindent, és volt is mit elvetnem. Csak azt építettem be a világnézetembe, amiről sokszorosan meggyőződtem. Tehát csendben várakoztam mintegy harmincöt társam között, és figyeltem az előttünk felmagasodó Johannest, aki kezét összekulcsolva, félig lehunyt szemmel állt. Néztem őt, és figyeltem magamba. Élesen, kritikával, kételyekkel telve. És egyszerre kivédhetetlenül kezdett eláradni bennem valami soha nem érzett új, csodálatos hatás. Testem súlytalanná vált. Belül végtelen, boldog elnyugvás ömlött zaklatott idegeimre, szívemre, agyamra. Olyan időtlen derű, biztonságérzet, amelyhez az az érzékelés társult, hogy tökéletesen védett vagyok, semmi ártalom nem férhet hozzám. És ez a védettség mindannyiunké, mert emberfeletti. Nem tudom, meddig tartott ez az állapot, de ami történt, annak nem volt köze a relatív léthez és időhöz. Az öröm tengerének csodálatos érzése volt, amelybe megmerültem a többiekkel együtt, mert mindenki ugyanezt tapasztalta. Így történt.

Mielőtt rátérnék a velük kapcsolatos bibliai csodára – amelyről már néhány könyvemben is említést tettem –, két gondolat-ékkőről szeretnék beszélni. Johannes ajándékozott meg velük minket az előadásain. Az egyik így hangzik: „Isten és közöttem állok én.” Ez a mondat, amelyet azóta is őrzök magamban, gondolatok özönét indította el bennem, amelyek eljuttattak egy olyan kísérletig, amelyet spirituális iskolánk résztvevőinek is bemutattam, igazoltam vele Johannes állítását és a keleti filozófia legnagyobb morális tételének valóságát is. Egy állványra egymástól másfél méternyire állított két tükör közé égő gyertyát helyeztem. A résztvevők mindegyike kijött, fölülről, oldalról belenézett a tükrökbe, és látta, hogy az egyetlen gyertyából hogyan robbant ki a végtelen számsor. Az ilyen tükröket keleten Mája, a Káprázat Tükreinek nevezik. S erre építik filozófiájuk, sőt az emberi szellem történetének legnagyszerűbb erkölcsi tételét: TAT TUAM ASI. Te is AZ vagy. Te is én vagyok. Te is Isten vagy. Mert ami a tükrökben látszik, az káprázat. Az egyetlent mutatják, amellyel a századik, az ezredik, a tízezredik is azonos. A végtelen számsor káprázata elhitet azzal, hogy különvalók vagyunk mindentől, a másiktól. Pedig bármit vétünk a többi élőlény ellen, valójában önmagunkkal tesszük. A gyertyát persze kiemeltem Mája tükrei közül, s azok üressé váltak. Kezemben tartottam az egyetlen gyertyát, a Fényt, amely eggyé vált a mindennel.

A másik gondolat-ékkövet szintén Johannesnak köszönhetem. Azt a kérdést tette fel a jelenlévőknek, szerintünk mi a szeretet. Persze ahányan voltunk, annyiféleképpen próbáltuk megragadni ezt a felmérhetetlen fogalmat. Nem részletezem. Végül ő határozta meg, számára mit jelent szeretni. Azt mondta:

– Akit szeretsz, azt hagyd menni. Engedd a maga útjára.

Akkor úgy éreztem, ez nem is olyan nehéz dolog. Végül tapasztaltam, hogy az élet legsúlyosabb, legnagyobb próbája.

Most rátérek a bibliai csodára. A háború befejeződött. Sajnos Angéla állapota egyre romlott. Éveken át stagnáló bénasága továbbterjedt. Lassan nyomult a derekától fölfelé, s már veszélyeztette a szívét. Fodor Endre és a felesége a legnagyobb, háború utáni zűrzavarban szereztek egy teherautót, elhatározták, hogy Bécsbe mennek, s magukkal viszik a holland házaspárt. Azt remélték, volt is összeköttetésük hozzá, hogy valamelyik bécsi orvos segíteni tud Angélán. Szállást egy grinzingi villában kaptak. A már ülni sem képes asszonyt elvitték egy neves professzorhoz. Az megvizsgálta, és közölte velük, hogy a beteg asszonynak legfeljebb órái vannak hátra. A bénaság csápjai már elérték a szívét.

Johannes belenyugodott, hogy munkáját ő ideát folytatja a fizikai testében, a felesége pedig a másik partról segít neki. A történet folytatását Angéla leveléből idézem. Pontosan tudta, mi van, és mi lesz vele. Tavaszodott. A villa kertjében virágzó fák álltak. Angéla megkérte a férjét, hogy tegyen egy takarót az egyik virágzó cseresznyefa alá, és fektesse oda. Most az ő levelének sorai következnek: „Ott a fa alatt úgy éreztem, életem legsötétebb, legmélyebb pontjához érkeztem. Kietlen üresség volt bennem. Szinte fájt kiúttalan, reménytelen gyengeségem, noha a testem tökéletesen bénult, érzéketlen volt. Johannes elment távolabb a fák közé meditálni, és én furcsán, visszhangosan hallottam magamban a gondolatait. Úgy élte át a helyzetünket, hogy beletörődött: mire visszatér a fához, már nem talál a testemben. Összezsugorodott kis holttest fekszik majd a helyén. Ekkor hirtelen halvány fényderengés érintette meg lehunyt szemem. Felnéztem. Talán hét-nyolc méterre tőlem ott állt fényárban Krisztus. Nem csodálkoztam ezen, mert mélységesen szerettem Őt, és hittem benne. De állapotom sötét kietlensége nem múlt el. Akkor Krisztus szólt hozzám. De nem kívülről, hanem belülről hallottam. Azt mondta:

– Angéla! Kelj föl, és gyere ide hozzám.

Erre kétségbeesetten nyöszörögni, sírni kezdtem, és nem tudom, hangosan mondtam-e, vagy csak gondoltam:

– Uram, Uram, Te tudod, bénának születtem. Hogyan kelhetnék föl? Sohasem jártam.

S akkor mintha a kezében termett volna egy világítóan fehér, hosszú gyolcs, amelynek két végét marokra fogta, és félkörét felém dobta. A gyolcs addig nyúlt, amíg mögém esett. Éreztem, hogy a hátam alá csúszik. Lassan fölemelt vele. Felálltam sorvadt, csonka lábamra, és imbolyogva felé indultam. Jártam. Akkor jött vissza a fák közül Johannes, és megpillantott. Hozzám rohant, és átölelt. Azóta járok. Eleinte keveset, később egyre többet bírtam. A lábam megerősödött, a lábfejem normálisra változott. Most már Johannesszal együtt járom a hegyeket. Itt is sokan gyűlnek körénk, tanulnak, de titeket sem felejtünk el, ezért megosztjuk veletek ezt a csodát, amelynek élő tanúi voltatok, és vagytok ma is.”

Többen meglátogatták közülünk. Levelezett velünk, velem is. Túlélte a férjét, aki nagyon szépen halt meg. Egy almát vágott ketté. A felét odanyújtotta a feleségének az ágyon ülve, azután hátrahanyatlott, és kilépett a testéből. Gondolom, ez a megfelezett alma is édeni szimbólum, de erre most nem térek ki.

Amire még emlékszem, és fontos volna megemlíteni, hogy Angélának már itt, Magyarországon is nagy fájdalmai voltak időnként, s bár sosem szólt, az arcán sem tükröződött, a férje mindig megérezte, amikor szenvedett. Volt egy üveg vörösboruk, ilyenkor abból töltött egy kis pohárkával értágítónak, és odanyújtotta Angélának, aki megitta. Azután könyvért nyúlt, rámosolygott a körülötte lévőkre, majd azt mondta:

– Ugyan, ne törődjetek vele. A betegségem nem én vagyok.

Világvallások közös gyökere

Aki nem ismeri az emberi szellem kultúrájának legnagyobb értékeit, amelyek különböző fogalmak, szertartások jelképein át ideálokat, reményt, morális törvényeket adtak az embernek, felelős mindazért, ami véres történelmünk során a mai vészhelyzetig szegény földünkön történt. Felelős a beteg indulatokért, az ökológiai öngyilkosságokért, a háborúkért, a faji megkülönböztetésekért. Azért, hogy egész népek a terrorizmus áldozataivá lettek. Vallásokat, hagyományokat, kinyilatkoztatásokat fanatikus gyűlölettel egymás ellen fordítani súlyos elmezavar. Nem volna-e ideje hát végre elemezni az összehasonlító vallásfilozófia tényeit, összefüggéseit, s számolni velük létformánk és gyermekeink jövője érdekében? Nem volna-e tanácsos tudatosítani – bármelyik vallás vagy fajta gondolkodó emberének –, hogy például a Názáreti, körülmetélt, esszénus rabbi nélkül nem lett volna kereszténység? S az egyistenhívő Jézus „nem eltörölni jött a törvényt, hanem betölteni”? S érdemes lenne eltűnődni a különös kérdésen is, hol volt az „ács fia” – aki tizenkét évesen zseniális megnyilatkozásaival, állításaival elképesztette a templom írástudó, öreg bölcseit – harmincéves koráig, amikor felbukkant újra, és tanítani kezdett, csodákat tett.

Próbáljuk összehasonlítani az ősi, egyiptomi beavatások próbáival, jelképeivel a keresztény szertartások szimbólumait és kegytárgyait. Az egyiptomi „magányos szemet” például a háromszögbe zárt keresztény „Isten-szemmel”. De a szisztrumot is, amely a csillagokat idézi és a füstölőket, a szilárd meg a folyékony anyagot szellemi elvvé szublimáló jelképeket. És vajon miért nevezték Ekhnaton fáraót, az egyistenhit és a szeretet apostolát Jézussal „iker-megváltónak”? Miért helyeznek a Buddha-szobrok homloka közepébe drágakövet „harmadik szemként”? Miért nem próbálják összevetni a keleti filozófia erkölcsi tételeit, a tízparancsolatot, Krisztus és Buddha tanításait? Pedig mind ugyanarról szólnak.

Ez a néhány gondolat nem pusztán a képzelet játéka, hanem vészkiáltás civilizációnk utolsó óráiban. Mentsük meg a fölösleges, szörnyű szenvedésektől az egyetlen, örökkévaló életet. Fogadjuk el létünk káprázatok útvesztőjéből kivezető Nagy Arkánumát.

Az Ozirisz legenda a Hórusz-szem fényében

Ebben a kötetben azt próbálom aligha vitatható analógiákkal röviden bizonyítani, hogy a világvallásoknak közös a gyökere. Elsőként idézzük fel az egyiptomi mitológia legmélyebb üzenetét az emberi szellemhez.

Ozirisz egyiptomi neve: Usz-iri, amelynek jelentése a „szem ereje” vagy a „Nap ereje”. Oziriszt, a szétszaggatott istent azonban a „nagy Áldozatnak” is nevezik. Ő tehát az, „Aki Lát” – a szellem. De mindent látása ellenére – vagy éppen azért – alámerül, áldozatképpen szétszórja magát, vére átitatja, és megváltja a földet. Ozirisz a Lucifer-elv ellentéte. Mert Lucifer kívül marad a világon. Hűvösen, kétkedőn „nem vesz részt”, csak szemlél. Ozirisz azonban a lét minden gyötrelmét megosztja. Ozirisz nemcsak király, hanem Messiás is. Az ellenfele ezért Széth, a Sötétség. A Sötétség, amely nem rossz, hanem létellenes, létpusztító elem, a „lét árnyéka”, s mint ilyen, testvére, iker-ereje Ozirisznak. Mindkettőre szükség van. Szükség van a Széth által okozott fájdalom tapasztalatára és Ozirisz áldozatára egyaránt. Az a halott, aki az alvilági bírák ítéletén átégve, és Amenti démonait legyőzve Oziriszként támad fel, olyan többletet visz át a rejtélyes, nirvanisztikus létállapotba, amely a teljes életkör megfutása nélkül sohasem érett volna meg benne. Ozirisz az „Első Logosz”, az Önvaló jelképe. Az Isteni Ének így köszönti őt a létben való szétsugárzása mozzanatában:

Minden dolgok Ura megjelent!

Ozirisz Nut és Széb, az idő és a tér fia. Bátyja, Széth, a sötétség, összeesküvést szőtt ragyogó testvére ellen. Ozirisznak ez a vértestvére, „árnyéka” egy lakomán gazdagon díszített ládát hozatott, amely pontosan Ozirisz testének méretei után készült. Széth kihirdette, hogy a szép, csábítóan kívánatos ládát annak fogja ajándékozni, akinek a méretei pontosan beleillenek.

A „létben jelenlevők” valamennyien próbát tettek, de egyik sem illett a ládába. Utoljára Ozirisz feküdt bele Széth csapdájába – önként feküdt bele a test koporsójába, a sötétség díszes szekrényébe. Amikor ez megtörtént, hetvenkét összeesküvő rontott rá, bezárták a ládát, és a Nílusra tették. A Nílus áramlatai a koporsót a tengerbe sodorták, végül a föníciai Biblosz helyén partot ért.

Ezalatt Ízisz, Ozirisz testvére és felesége aggódva bolyongott a világban, és mindenütt kereste a ládát. Útjában hét skorpió kísérte. Bolyongásai közepette, Thotnak, a bölcsesség istenének tanácsára a Delta mocsaraiban, Butóban rejtőzött el, hogy megszülje fiát, Hóruszt. A gyermeket a hely isteni őrzőjének védelme alatt hagyta, nehogy Széth bosszúja kárt tegyen benne. Maga Ízisz továbbvándorolt Anubisz, a sakálfejű isten kíséretében. Anubisz Ozirisz és Neftisz fia volt.

Biblosz zord vidékén, üvöltő szelek gyászéneke közepette Ízisz végre rátalált Ozirisz koporsójára. Egyiptomba vitte, és elrejtette. Azután Butóba, a fiához sietett. A távolléte alatt, egy vaddisznó-vadászat alkalmával Széth megtalálta testvérének elrejtett koporsóját. Haragjában Ozirisz holttestét tizennégy részre darabolta, és a részeket szétszórta a föld különböző tájain.

Ízisz most férje szétszaggatott testének keresésére indult. Ahol egy-egy darabját megtalálta, azon a helyen eltemette, és síremléket emelt fölé.

Amikor Hórusz felnőtt, elindult, hogy bosszút álljon az apja meggyilkolásáért. Szörnyű háború tört ki közte és Széth között, mindketten megsebesültek, de végül is Hórusz győzött. Így Hóruszt ismerték el az új uralkodónak, aki felvette a szent Atef koronát, és ősének, Keb istennek a trónjára lépett. Hórusz ezután varázsmantrák segítségével új életre keltette Oziriszt, aki attól fogva mint az örökkévalóság királya uralkodott a halottak országa felett.

Ozirisz önkéntes áldozata, vagyis a test koporsójába való befekvése nyomán Egyiptomban a születést „esésnek”, ptozisznak, a feltámadást „felkelésnek”, anasztázisnak nevezik. Mert „Ozirisz leesett, hogy felkeljen, és az elesetteket felemelje, meghalt, hogy feltámadjon, és a halottakat feltámassza”.

A hetvenkét összeesküvő, akik Ozirisz koporsójára rontottak, a változás, a periodicitás, a bosszú és az ikererők számát rejtik. Ez a szám jelenti a lét tüzes örvényét és a halált.

Széth – a sötétség, az ördög, a démon. Eleme az asztrál-anyag, a víz, a szenvedélyek nedvei. Ozirisz testkoporsóját az érzések iszapos, anyagnemző folyójába veti, s így az eljut a titokzatos asztrálóceánba. Ahol partot ér Biblosz zord, szelektől tépett kikötőjében, az a fordulat helye, az involúció, a sajátos átalakulás vége, a térgörbe hajlata. Itt talál rá Ízisz-Sophia, a női elv égi aspektusa, a testvér-anyafeleség. A kiegészítő társ, a Királyi Menyegző tejút-fátyolos menyasszonya. Mint Máter-Akasa már fiat szült Ozirisznak: isteni gyermeket. Az ő sorsán aggódva hagyja el megint koporsójába zárt párját.

Széth, az Árnyék a következmények törvénye, a karma értelmében „vaddisznó-vadászat közben”, azaz a legalacsonyabb animális zsákmány hajszolása közben megtalálja a koporsót, és a holttestet tizennégy részre szaggatja. A 14-es a 2×7, vagyis a kötés és az oldás száma, számjegyeinek összege pedig 5 – a pentagramma, a mágia, az okkult erők fölötti hatalom, vagyis a Főpap végösszegét adja ki.

A szétszaggatott Isten a sokszorosan tagolódó világ.

Ozirisz keresése közben Íziszt hét skorpió, a skorpióerők hét fokozata kíséri, a mulandóságot felbontó energiák legmélyebb árnyalatától a szublimáció legmagasabb erőrezgéséig.

Anubisz, a sakálfejű isten, a mélységi régiók, az Amenti lélekvezetője. Nélküle senki se hatolhat át a psziché alvilágának szörnyektől nyüzsgő mocsarain.

Ízisz keresi és megtalálja szétszaggatott párjának részeit. A test darabjait a test teljessé válásáig eltemeti a földbe, és síremléket, templomot épít föléjük. Az élet és az örökkévalóság emlékeztetőit emeli a részeiben tetszhalottá lett isten fölé. Ezek az emlékeztetők Egyiptom vallásának ujjongó reménységét hirdetik: minden halott a szétszaggatott Ozirisz testének egy-egy darabkája, és minden feltámadott lény Ozirisz, az új egésszé lett élő isten. Ezért tükrözi minden halott mosolya Ozirisz mosolyát, amelyben az örökkévalóság, a soha le nem áldozó Nap fénye sugárzik.

A koporsó és a bölcső „az elváltozás helye”.

„Ha az idő örökkévalósággá lesz, újra meglátunk téged, mert te /a halott/ oda mégy, ahol mindenki egy” – mondja a Halottak Könyve. S az idők kezdete óta így siratja Ízisz-Sophia, Ozirisz nőtestvére, anyja és felesége elveszített párját:

Tégy engem pecsétként
a Te szívedre
s pecsétként a Te karodra
mert a szeretet erősebb
mint a halál.

Ozirisz pedig, „az Éjszakai Nap” kilép koporsójából az életre-támasztó szeretet hívására:

A te sugaraid behatolnak
a tengerek szívébe!
Te szeretettel győzöl!

Ozirisz mágikus, végső feltámasztását azonban Hórusz, a Fiú viszi véghez: Hórusz, akiben Ozirisz és Széth erői összevegyülnek és kiegyenlítődnek. Hórusz megvív a sötétséggel, sebeket kap a harcban, de ez a sebesülés az, amely a tizenkét ágú szent korona birtokosává, a tizenkét princípium fölött uralkodóvá teszi.

Ez Atef koronája, a hatalom, amely a démon legyőzése által kerül a mágus-király kezébe.

De a világ egésze, a látható és a láthatatlan birodalom fölött ketten uralkodnak. Ozirisz és Hórusz. Az Apa és a Fiú. A kettő azonban egy. Hórusz a megvilágosodott, látóvá lett ember, az Opus Magnummá transzmutálódott Príma Matéria. A Messiássá lett teremtő Ozirisz – nagy műve: a teremtményen át megváltott mindenség.

Ízisz és Ozirisz házassága

Ízisz és Ozirisz „ikrek voltak egy anyaméhben. Isteni házasságuk születésük előtt ment végbe” – tanítja a hagyomány. De „Ozirisz Ízisztől születik a másik világra.”

„Te kiterjesztett szárnyú szkarabeusz, saját fiadként fogsz születni.”

A szent szöveg homálya itt szinte kibogozhatatlan misztériummá mélyül az előtt, aki nem ismeri a kettes és a hármas szám titkos értelmét. Azt, hogy a kettő mindig az ellentétpár harcát, a három viszont a kettő harcos nászából létrejött művet, a Fiút, a kötést, az anyagba való teljes alámerülést, vagy az oldást, a megváltást jelenti.

Ezért a hármas az univerzum kulcsszáma.

Ízisz és Ozirisz fia Hórusz. A szétszaggatott istent Ízisz szeretete forrasztja újra egésszé a megérett, felnőtt fiú, az uralkodóvá lett Hórusz segítségével. Így lesz a három Atya, Anya és Fiú megint egy.

Platón meséjében Zeusz kettévágja az androgünokat, mint a tojásokat, „amelyeket besóznak, és hajszállal kettémetszenek”. A vágás helyén támad a „nemek nyílt sebe”, és ezen a nyitott helyen át lép be a halál. S a halált csak halál által, a nemiséget csak a nemiség által lehet legyőzni.

A halhatatlanságot csak a teljes lény szerezheti meg. A rész mindig szubjektív, személyes és halandó. Az egészről leszaggatott töredék. De „minden lemészárolt áldozatban benne van Ozirisz szíve” – tanítja a Halottak Könyve.

Hórusz a világ – a Fiú. Azonban a világ is Ozirisz, s így önmagának a fia. Ozirisszal egyesülni csak Íziszen és Hóruszon át lehet. Ez az egyesülés az Unió Misztika kulcsa: a kéj mélységében kezdődik, és a kerubi eksztázis testetlen tüzében lényegül át örökkévalósággá. A mű, amely ezen a skálán teljesedik ki, a szellem és a lélek Opus Magnuma. A szellem Ozirisz, a lélek Ízisz és a mű: Hórusz. A kettő egyesülése mindaddig kiúttalan örvény, amíg létre nem hozza a megváltó gyümölcsöt, a Bölcsek Kövét. Ezért a transzmutáció száma is a három, mert csak akkor sikeres, ha három síkon megy végbe.

Tartalom

Invokáció

Világvallások közös gyökere

Az Ozirisz legenda a Hórusz-szem fényében

Ízisz és Ozirisz házassága

Ozirisz mantrái

Ozirisz éjszakája

Himnusz

Az Aum

Aum mani padme hum

Örök emlékezeteddel felelj!

A fény alkímiája

Az állandóság titka

Mithrász kultusz

A mítosz

A beavatás

Messiási üzenetek

Vox Cherubiana

Mentális űrhajók

Síkok háborúja

A világegyetem jelbeszéde

Az univerzum titánerői

Az életfa gyümölcsei

Kozmikus energia-szökőkutak

A plátói világhónapok vezérideái

Kultuszok végtelen ideafonala

Égi infúzió

Az emlékezés jelbeszéde

A hét szutra

A csillagszűz fénykoszorúja

A fény születése

Az unio misztika Jákob-lajtorjája

Tűzmeditáció

Kreatív terhesség

Haikuk

Főhajtás a tüskekoronás Király előtt

Levegő, tűz, víz, föld

Reflexiók a Bhagavad-Gítához

Az örök tűz eposza

Angyalok éneke

A szerzőről

Szepes Mária Alapítvány

Kiadói elérhetőségek

Szepes Mária (1908–2007) a magyar spirituális irodalom kiemelkedő alakja, író, költő, műfordító és okkultista. Legismertebb műve, A Vörös Oroszlán (1946), mára kultikus státuszt ért el, és a tudatfejlődés, reinkarnáció és halhatatlanság témáit járja körül. Műveiben ötvözte a mélypszichológiai tudást, a filozófiai mélységet és a misztikus hagyományokat, ezáltal olyan különleges életművet hozott létre, amely a mai napig inspirálja az olvasókat. Számtalan műfajban dolgozott élete során. Mese, regény, tudományos- fantasztikus regény, pszichológiai-karakterológiai tanulmány kötetek, önéletrajzi regény, ezoterikus tananyagok, versek, novellák, cikkek, filmforgatókönyvek, színművek, valamint meditációk, misztériumjátékok alkotója, dramaturgja, mely műfajokban mind otthonosan és felszabadultan mozgott, hatalmas tudásbázissal a háttérben. Írásaiban gyakran alkalmazott szimbolikus nyelvezetet, hogy az olvasót mélyebb önismeretre és transzcendens tapasztalatokra ösztönözze.

Pályafutása során számos követőt és tisztelőt szerzett nemcsak Magyarországon, hanem külföldön is. Szepes Mária munkássága a mai napig élő és aktuális, művei a spirituális keresők alapolvasmányai közé tartoznak. Életműve több mint 80 önálló kötetet ölel fel, munkássága nemzetközileg is elismert: művei angol, német, szerb, szlovák, portugál, spanyol, olasz és román nyelven is megjelentek.

Ahogy ő maga fogalmazott: „A lélek örök vándor, aki minden tapasztalattal egyre közelebb jut valódi önmagához.” Szepes Mária életműve ma is élő inspiráció mindazok számára, akik a szellemi út keresői.

Szellemi munkásságának, emlékének ápolásával a Szepes Mária Alapítványt bízta meg.

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY –

Egy örökség, amely tovább él

A Szepes Mária Alapítvány 1996 óta jegyzett nonprofit szervezet, valódi kibontakozását azonban 2007-ben kezdte meg – teljesítve ezzel az írónő akaratát. A tudás lángját közvetlen tanítványaira bízta.

Küldetésünk nem kevesebb, mint az örökség életben tartása, méltó gondozása.

Az Alapítvány fő tevékenységei:

szellemi hagyaték ápolása, kéziratok, hangfelvételek, fotódokumentumok digitális archiválása, irodalmi és kulturális közvetítés, ismeretterjesztés, képességfejlesztő programok gyerekeknek és felnőtteknek egyaránt, az ökológiai tudatosság és az egészségtudatos életmód terjesztése.

Munkánkat támogatja többek között: Szintézis Szabadegyetem, Petőfi Irodalmi Múzeum, Csillagpor Olvasókör és hivatásuk iránt elkötelezett, kiváló munkatársak.

Köszönjük, hogy velünk együtt őrzi ezt az örökséget!

Kérjük, adományával vagy adója 1%-ával támogassa munkánkat.

Székhely: 1026 Budapest, Júlia utca 13.

www.szepesmariaalapitvany.hu

info@szepesmariaalapitvany.hu

facebook.com/szepesmaria

Adószám: 18126934-1-41

Számlaszám (K&H Bank): 10403181-00015795-00000003