Kirsten Thorup

Őrülten
és halálosan

– részlet –

Fordította
Soós Anita

Az Európai Unió
társfinanszírozásával

Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

This book was published with the support of The Danish Arts Foundation.

Indtil vanvid, indtil døden
© Kirsten Thorup, 2020
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen
Hungarian translation © Soós Anita, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 327 4
ISSN 2064-2989

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette és tördelte: Mandl Orsolya
Borítóterv: Hidvégi Anna
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

…ha nem létezne észszerűsítés, szublimálás, elfojtás, mindazok a kis trükkök, amelyek segítségével elboldogulunk magunkkal, ha minden védekezés nélkül, becsületesen és bátran néznénk a világot, megszakadna a szívünk.‍¹

Olga Tokarczuk: Nyughatatlanok

München, 1942. ősz

Elszenesedett fák a párás melegben. Az égre meredő ágcsonkok fekete írásjelek az égen. Felperzselt fű a sínek mellett a mezőn. A vonat hatalmas rántással áll meg. Senki sem száll fel vagy le. Nem pakol ki vagy be. Nem hallatszanak a vágánymunka éles hangjai. Mindenütt fullasztó a csend. A folyosón állunk összezsúfolódva. A szerelvényt kitérővágányra terelték. Hogy helyet adjunk a folyamatos csapat- és utánpótlás-szállítmányoknak. Szorosan egymáshoz préselődünk. Levegőt is alig kapunk. Elesni vagy összerogyni sem lehetséges. Meghalni is csak állva lehet. Mereven a körülöttünk lévő izzadt testek között. Durva egyenruhaszövet, levetett tweedkabátokból varrt ruhák dörzsölődnek a nedvedző, lehorzsolt bőrhöz. Osztozunk a fájdalomban. Közös a testi szenvedés a ránk nehezedő viharos levegőben. Szinte fojtogató, amikor a vonat nem mozdul. Jajgatva és szitkozódva vesszük tudomásul, ha valaki a fájós lábunkra lép. Vagy köhögve és harákolva spricceli a tüdőbajt egyenesen az arcunkba. Az agresszió a ruhánkra telepedett, és a vonat folyosóján szaporodik. Ragacsos menstruációs vér áztatja átnedvesedett pamutbetétemet. Érzem, ahogy végigfolyik a combomon. A vér szaga közös testünk áporodott izzadságszagába vegyül. Az esélytelenek nyugalmával elvergődöm a mosdóig. A padlón zavaros víz keveredik a vizelettel. A vécécsészén egy Wehrmacht-közlegény alszik, álla a mellére bukik. Egy pillanatig habozok az ajtóban. A vécé bűze éles tűként hatol a torkomba. Kibuggyannak a könnyeim. Képtelen vagyok visszatartani a sírást. A katona, mint valami parancsra, felpattan. De nem tud kimenni, ezért a vécékagylónak háttal a fülkében marad. Térdemet félig ülő, félig álló helyzetig hajlítom. A vécécsésze színültig megtelt. A véres betétet beleejtem, majd egy tisztát húzok elő a kabátzsebemből. Eligazítom az alvadt vértől megkeményedett alsómban. A vas szúrós szagától szinte elájulok. Kinyújtom a lábam, és felegyenesedem. Épphogy csak végzek, a katona máris visszazuhan a kagylóra. Egy pillanatra elszédülök. A bűz befészkeli magát az orromba. Valahogy kifurakszom, de az ajtó előtt ragadok. A zsúfolt folyosón át képtelen vagyok visszajutni a helyemre. Messzire szakadtam a bőröndömtől. Egy kéz téved a két lábam közé, és megmarkolja a lógó betétet. A karom beszorult. Nem tudok védekezni, ezért véletlenszerűen beleharapok egy vállba. Sikerül megszabadulnom a kéztől. Fogalmam sincs, kihez tartozik. Rezzenéstelen arcok vesznek körül. Minden szürke. Én is beleszürkültem a tömegbe. Belülről kifelé. Lehunyom a szemem, és egy hűvös parkba képzelem magam. A fűben fekszem, és a tiszta, áttetsző eget figyelem. Egyenesen belebámulok a kék végtelenbe. Vajon mennyi ideje vagyok úton ebben a gőzfazékban? Sötét volt, amikor Hamburgban felszálltam a vonatra, aztán kivilágosodott, majd megint leszállt az éjszaka. Lassan az újabb nap is véget ér. Napokon és elsötétített éjszakákon át utaztam. Az időtlenségen át. A háborús időkön át. A bosszú és a megtorlás láncreakciójában egymást váltó háborúkon át. A hódítás kényszerén és a hatalomvágyon át. A tiszta és világos harci vágyon át. A háború után is van élet. Amely észrevétlenül háború előttivé változik. Amikor a következő háború ott izzik a folyamatos mozgósításban és a szükségállapotokban. Visszautazom a háborúk közötti időbe. A két világháború közöttibe. A fiatalkoromba. Abba, amelyik formált. Tökéletes manökenalakom volt. Tizennégy évesen költöztem el otthonról, hogy a Fonnesbech divatház manökenje legyek a Strøgeten. A vásárlók nem tudták levenni rólam a szemüket, és mindent megvettek, amit rajtam láttak: a bájostól a stílusosig, a merésztől a vakmerőig, az estélyitől a kényelmes, hétköznapi ruhákig, hiszen minden a legújabb szabás és divat szerint készült. Szóval a vásárlók/nők túlköltekeztek. A forgalom nőtt. Én bónuszt és jutalmat kaptam. A férjek titkos találkára hívtak, amikor a pénztárhoz vezető úton diszkréten a kezembe csúsztatták névjegykártyájukat, rajta az időponttal és a helyszínnel. A legdrágább bárokba és a legelegánsabb éttermekbe invitáltak. Micsoda időszak volt, idő az időben: a fénykorom. Amit elsöpört a háború. Eltemetődött a halottakkal. Most vonatidő van: nekünk, a még élőknek. Akik sokkal inkább holtak, mint elevenek. Elveszítettük a legdrágábbat. Tulajdonképpen mindent. Az otthonok egy pillanat alatt darabokra hulltak, apró gyermekek kerültek határozatlan időre intézetbe. Már nincsenek tervezett indulási és érkezési idők. Hamburg és München között megállt az idő. Az itt és most foglya lettem. Nincs azelőtt vagy azután. Belevettettünk a mostba. Egy nagy, nedves szivacs letörölte az idővonalat, amit mintha krétával rajzoltak volna a fekete táblára. Örülj annak, amid van, és ne gondolj arra, amid nincs. Nekem semmim sincs a testemen kívül. A vonat folyosóján beszippantott a képlékeny tömeg. Éppen akkora helyem van, hogy elfér a lábam, a cipőméretem pontosan kitölti széltében és hosszában. Egy lengén öltözött nő hatol a harminckilences méretű területre (a cipőméretem illik százhetvenöt centiméteres magasságomhoz), és könnyű, nyári szandálba bújtatott kis lába a cipőm orrát tapossa a lenti sötétségben. Vajon egy másik, a katonai egyenruhákénál és bakancsokénál derűsebb időből jött? Talán napsütéses nyaralásból, amely vágyakozással tölt el? Filigrán nőszemély. A vállamig sem ér. Elnézek a feje fölött, egyenesen egy megkínzott lapátfülbe. Csak nem a keleti frontról dezertált katona? Civil ruhába bújt hazaáruló? A rögtönítélő bíróságok és kivégzések idejét éljük: egyetlen rossz szó, és likvidálnak. Uralkodnom kell a végítélet-hangulatomon. A túl élénk fantáziámon. Nem ismerem utastársaim sorsát. Még szerencse. Az apró termetű hölgy leszáll a lábamról. Búzaszőke hajú árja, igazi Gretchen. Vagy csak hidrogénnel szőkítették? Sok módja van annak, hogyan éljük túl a háborút, vagy pusztuljunk bele. Én nem vágyom a túlélésre. Szembe akarok nézni a háborúval. Nyíltan és őszintén. Halott szerelmem közelében akarok lenni. Látni akarom az arcát a sebesültek és haldoklók arcában. Már megint fantáziálok. Az a keserű tapasztalatom, hogy semmi sem olyan, mint amilyennek elképzeljük. Láttam a német Vöröskereszt toborzóplakátját a nørregadei német templom kőkerítésén. Jelnek tekintettem. Münchenben biztosan találok valamit. Egy háborúban álló országban nagy szükség van a segítő kezekre. Az Ollerupban töltött idő arra ösztönzött, hogy végezzek el egy tornatanári képzést. A Nők Tornaegyletében szerzett tapasztalat jól fog jönni. Az Idrætsparken új épületeinek felső szintjén lévő klubhelyiségek és a hozzájuk tartozó, szabadtéri tornázásra és napozásra használt tetőteraszok kiváló lehetőséget nyújtottak a kibontakozásra. Kellemes éveket töltöttem itt. Mindig is tudtam használni a testem. Minden, ami a testtel kapcsolatos, magával ragadott. Különösen az anatómia érdekel. Nem csak úgy általában. A saját testem is. Amelyre gondosan ügyelek. Egyetlen gramm háj sem lehet rajta. Csak nyers zöldséget és gyümölcsöt fogyasztok. „Bőséges mennyiségű” lehűtött forralt vizet iszom. Testünk hetvenöt százaléka víz. A víz a lételemünk. Tulajdonképpen koncertező zongoraművésznek készültem. De a testem eltérített a zongorától. Gyerekkoromban elkényeztettek. Mindent megkaptam, amire csak rámutattam. Versenybiciklit. Lovat. Apám lánya voltam. Igazi holtei lány. A főkönyvelő lánya. Apám felkapaszkodott tisztviselő. Anyám egy svéd foltozószabó leszármazottja. Kilenc gyerek közül az ötödik a sorban. A bevándorlók egyre csak szaporodnak. Hasonszőrűek között nagyobb biztonságban érezzük magunkat egy idegen országban.

Közös testhőmérsékletünk a szűk folyosón elérte a forráspontot. A vég nélküli mostban. Nem a buddhisták szent örökkévaló jelenében, hanem a háború és a csataterek mostjában. A bombák, gránátok záporában, a halál mostjában. Semleges vagyok. Senkinek sem szurkolok. A dolgoknak mindig két oldaluk van. Semmi sem teljesen fekete vagy fehér. Az idő egyértelmű állásfoglalás után kiált, mondják a barátaim és ismerőseim mindkét oldalon. Háborúban nincs mind-mind, csak vagy-vagy létezik. Vagy velünk, vagy ellenünk. Én egyik lábammal az egyik táborban állok, a másikkal a másikban. Leginkább persze jobb lábon. Gerhard táborában. Gerhard jobban retteg a kommunizmustól, mint a nácizmustól. Még nem fogtam fel, hogy meghalt, örökre odaveszett. Rettegett. Képtelen vagyok megérteni az „örökké” és a „mindig” szavakat. Csak egy zsoldkönyv, egy katonakönyv, egy tőr, egy kopott bőr pénztárca meg a gyerekek gondosan őrzött fényképe maradt utána. A krakkói légierőbázis küldte el barna csomagban. A nevemet és a címemet cirkalmas gót betűkkel írták rá. Túl sok a halott. Olyan sok, hogy csak egy számként kaphatnak helyet a számsor végtelenjében. A háború mennye és pokla már rég megtelt a katonák és civilek tetemeivel: asszonyok és gyerekek, bakfisok és nyugdíjasok tetemeivel, halottakkal minden méretben és életkorban. Rétegekben egymásra zsúfolva. Mint heringek a szardíniásdobozban. Mint mi a vonat folyosóján. Állatias állapotok. A vadállatszag rosszabb, mint az állatkert ketreceiből áradó bűz. München csak egy délibáb odakint. Akárcsak a csomagom a fülkében lévő csomagtartó hálóban. Egy cserkészlánynak, mint én, természetes, hogy átadja a helyét egy rokkantnak. Ahogy az is, hogy magára hagyom a csomagom. Lemondok a mentőövről. Abban reménykedem, hogy amikor megérkezünk Münchenbe, visszakapom a bőröndömet. Szeretek az alkalomhoz illően öltözködni. Az alakomra simuló kosztüm csinos és nőies. Nem illik a vénasszonyok nyarához. De nem fért bele a bőröndbe, amely zsúfolásig tele van az őszi és a téli ruháimmal. Hat hónapos látogatói vízummal utazom. Bonyolult és hosszadalmas folyamat volt a kiutazási engedélyt beszerezni a rendőrség vízumosztályán. Mármint azt az engedélyt, amit a német hatóságok elfogadnak. Nemkívánatos személynek éreztem magam. A Németországba szóló beutazási vízumot sokkal egyszerűbben megkaptam. A háborús özvegyi státuszom megkönnyítette az eljárást az østerbrói német nagykövetségen. Ahogy az is, hogy be tudtam mutatni Klaus és Gudrun meghívólevelét, akik Gerhard június ötödikei lezuhanása előtt egy délutánt nálunk vendégeskedtek Frederiksberg-ben. Klaus, Gerhard barátja, repülőtiszt volt a keleti fronton. A dán Gudrun korábban ápolónőként dolgozott, de most a két gyerekük nevelésével van elfoglalva. A rövid látogatás alkalmával csak felületes benyomást szerezhettem róluk. De figyelmességüket bizonyítja, hogy meghívtak Münchenbe, hogy pihenjek egy kicsit a „baleset” után, ahogy Gerhard gépének szovjet felségterületen történt lelövését hívom. A gép teljesen megsemmisült a kényszerleszállás következtében, Gerhard kirepült a pilótafülkéből. Remélhetőleg a helyszínen meghalt. A háború (és a divat) nadrágos lánnyá változtatott. Normális körülmények között szívesen viseltem velúrból, vastag selyemből vagy shantungból készült, testhezálló ruhákat, amik kiemelték karcsú alakomat. De lépést kell tartani a korral és a divattal. Azt mondják, a divat egy a halál sok arca közül. Gyorsan változik. Semmi sem olyan idejétmúlt és halva született, mint a tavalyi év divatja a nem megfelelő ruhahosszal és szabásvonallal. Elavult színek és minták. A gyors változáson vagyonokat lehet keresni. Ezt megtanultam a költekező nők unalmas férjeivel elköltött intim vacsorákon. Fogalmuk sem volt, hogyan viselkedjenek egy nővel. Csak azt tudták, hogy meg lehet vásárolni. Ez még jóval Gerhard előtt történt. Még nagykorú sem voltam. Még nem adtam fel a konzervatóriumi álmaimat. De már hozzászoktam, hogy saját pénzem legyen. Hogy szabadon és függetlenül éljek. Apám ellenőrzése nélkül. Saját bejáratú szobát béreltem a Studiestrædén. Igazi emancipált nő voltam. Úgy éltem az életemet, mintha minden nap az utolsó lenne. Költséges szokásaim voltak. Pénzes gavallérokat tartottam. Aztán egy csapásra minden megváltozott. Blackout, elsötétítés, mint a színházban. Apa egy áthaladó vonat elé vetette magát a Nørreport állomáson. A halál angyala egyszeriben mellém szegődött. Úgy döntöttem, teljesítem apám leghőbb vágyát. Felhagytam a manökenkedéssel. Ami egyébként sokkal tisztességesebb foglalkozás, mint amilyennek képzelte. A konzervatóriumról már le kellett mondanom. A szüleimtől a konfirmációmra kapott Hornung & Møller zongora csak porfogó volt a holtei nappaliban. Hiszen csak ritkán tettem tiszteletemet náluk. 1929-et írtunk. Vége lett a jó világnak. Az ollerupi Testnevelési Népfőiskolán a kemény fegyelem és a közösségi szellem volt a legfontosabb. Egy számomra teljesen idegen helyen, hiszen addig szinte ki sem tettem a lábam Koppenhágából és környékéről, illetve Észak-Sjælland-ről. Az ollerupi testkultúrát mintha nekem találták volna ki. Csapatszellem és harci kedv. Megtaláltam a helyem egy nagyobb összefüggésben.

Hegyes könyök fúródik a bordáim közé, és visszaröppent a vonatfolyosó valóságába. A fájdalomtól alig kapok levegőt. Egy pillanatra elszundíthattam. De még álmomban sem eresztettem el a vállamon keskeny szíjon lógó retikülömet. Ebben tartom a pénzemet és az úti okmányaimat, amelyek lehetővé teszik, hogy Münchenben meglátogathatom Gerhard barátait. A vonat átszeli az éjszakát. Útitársaim arca nem látszik az elsötétített kocsiban. A fülkékben csak egy tompa fény ég. Mindenhol takarékoskodnak az árammal, aminek a személyszállítás is kárát látja. A háború a legfontosabb. A mozdonyunk elejére ezt írták: „Erst siegen – dann reisen.”‍² A hamburgi pályaudvaron a mennyezettől a padlóig érő molinók hirdették: „Az utazásod miatt elhúzódik a háború”, és ébresztettek hatalmas bűntudatot az átlagpolgárokban. Pedig időnként a német polgári lakosság is kénytelen volt vonatra szállni. Temetésre, keresztelőre, esküvőre utaztak, kórházban fekvő rokonokat látogattak meg távoli városokban, és váratlanul idősebb családtagokat kellett ápolniuk. Minden kupé- és folyosóablakot gondosan elsötétítettek. A legkisebb fénycsík sem szökhet ki. Egy kísértetvonaton utazom. A vonat elején lévő lámpákat is leárnyékolták. A vasúthálózat az angolok kedvelt célpontja Németországban és a megszállt országokban. Eléggé megcsappant a bizalmam ebben a népben. Szegény mozdonyvezetők. Vakon, életüket kockáztatva kell navigálniuk. A határig dánok vezetik a szerelvényt. Onnantól német vonatokon német mozdonyvezetők teszik kockára az életüket. Megint megállunk. Minden tagom elgémberedett. Kihúzom magam, olyan egyenes a hátam, akárcsak egy fémcső. Szeretném kinyújtóztatni a tagjaimat, szeretném szabadon megtornáztatni őket. Szeretnék a tornateremben lenni a lányokkal. Valahonnan hangos horkolás hallatszik. Utastársaim távolabb sodortak a mosdótól. A vér már nem szivárog belőlem. Nem szeretném, ha mindjárt az érkezésemkor kínos helyzetbe hozna a télire tartogatott szövetnadrágomon éktelenkedő folt. Szeretném hasznossá tenni magam, ahol csak tudom. Szeretnék megfeledkezni magamról. Szeretném kitölteni a Gerhard után keletkezett ürességet. Már ha ez lehetséges. Alkalmazkodni kell. Különösen háborús időkben. Szeretném követni a többieket, és szeretnék a körülöttem lévő farkasokkal üvölteni. Még azt sem tudom, hány óra van. És melyik napot váltja fel az éjszaka. A szám és a szájpadlásom olyan száraz, mint a csiszolópapír. Megpróbálok egy kis nyálat gyűjteni. Az éhség már nem mardossa a beleimet. A Testnevelési Népfőiskola teljesítménytúrái meg a koncentrációt és kitartást fejlesztő gyakorlatok a hasznomra válnak. Az Ollerupban töltött idő volt a leghasznosabb felkészülés az előttünk álló (háborús) időszakra, a fiatalokat nyári és téli szemeszterbe sorolták. Én a nyári csapatba kerültem. Gerhard a télibe másfél évvel előttem. Niels Bukh, az igazgatónk rendkívüli férfi volt. Hálás vagyok a nála töltött időért és azért, hogy ott mind testi erőben, mind szellemi állhatatosságban fejlődhettem. „Egy ország jövője az ifjúságán múlik” – ez volt a főiskola, helyesebben Niels Bukh jelmondata. Ő volt a főiskola, és a főiskola volt ő. Bácsikánknak hívtuk. A közöttünk lévő kölcsönös szeretetet jelezve. Készek voltunk megvédeni, ha valaki rá vagy az általa vezetett testedzésre támadt. Igazi nagy család voltunk. Az országban tartott bemutatókon mi voltunk az „ollerupiak”. Ez volt a védjegyünk. Mi, egykori diákok évről évre visszatértünk az évente tartott diáktalálkozókra. Hogy feltöltődjünk „Ollerup szellemével”. És emlékezzünk arra, hogy kivé váltunk. Egyenes gerincű, szabadabb fiatalokká. Ollerupban nem voltak egyének vagy osztályok. Az egyénnek apró mozaikként kellett illeszkednie a nagy egészbe. Szimmetriára törekedtek, amihez mindenki igazodott, olyan geometriára, amelyből senki sem lóghatott ki. Az abszolút testi egységesség megjelenítésére, melyért Bukh módszerét, az úgynevezett „primitív gimnasztikát” (mely minden volt, csak nem primitív) csodálták, és ami azt az egész világon ismertté tette. Fejlesztettük az akaraterőnket, és önuralmat tanultunk. A fizikai hiányosságokat megszüntettük, az elhajlásokat kiegyenesítettük. A tartásukról és a tekintetükről mindig megismertem az ollerupiakat. Megerősödtem 1931 nyarán. Tudatossá váltam a céljaimat illetően. Bácsikánk egyre csak azt hajtogatta, hogy „aki nem szedi össze magát, szolgává válik”. Ezt sosem felejtem el. Azokat, akik fegyelmezetlenek voltak, gyengének bizonyultak vagy összeomlottak, kirúgták. Kemény döntés volt, de ki kellett selejtezni az alkalmatlanokat, hogy létrejöhessen a jövő testkultúrájának magasztos esztétikai kifejeződése. Az idő Ollerupot igazolta. A germán nagytér vezette új világrend úttörőinek éreztük magunkat. Sajnos az apai nagyanyámra ütöttem, aki a nomádokra hasonlított, és egy gribskov-i szénégetőcsaládból származott. A teljesítményem és a szorgalmam ellenére nem kerültem be az elitcsapatokba. Hajlékony voltam, mint egy nádszál, ahogy Bácsikánk elvárta. A legjobbak közé tartoztam, amit mi sem bizonyít jobban, mint hogy betett a szárnyba. Szüksége volt rám. És bár átnézett rajtam, mintha nem is léteznék, nem helyezett át a hátsó sorokba. Amit a többieknek el kellett fogadniuk. Sosem tudtuk, mit tartogat a tarsolyában. A bizonytalanságtól, hogy éppen milyen helyet szánt nekünk, szinte felrobbantunk. A külsőm miatt nem tartoztam a kiválasztottak közé. Az átvitt értelemben is szőkéket és kék szeműeket részesítette előnyben. Esztétikai okokból, a „tömeg díszítésére” való tekintettel. A mintáknak és a geometriai alakzatoknak hűvös északi jelleget kellett kapniuk, akárcsak a világos jégkék tornaruháknak. Megértettem az esztétika fontosságát. De azzal, hogy az örökölt tulajdonságaim miatt diszkvalifikáltak, egy alacsonyabb kasztba soroltak, és ezzel megpecsételték a sorsomat, másnak bélyegeztek, akinek nem megfelelő a külseje. Az a csalódás, hogy nálam kevésbé képzetteket kiválasztottak, lázadásra késztetett, nem Bácsikánk jövőre vonatkozó víziói ellen, hanem ellene és a pedagógiája ellen. Az ellen, ahogy a diákokkal bánt. Mind az erősekkel, mind a gyengékkel, ahogy a világot osztályozta. Az ellen, hogy le akarta törni az ellenállásunkat, hogy ezáltal elfogadjuk a tekintélyét, és a nulláról építhessen fel bennünket, mint az ideális testet. A gúnyos megjegyzései ellen, amelyeket a kövérkés tanulókra vagy azokra tett, akik kissé szerencsétlen, azaz nem germán külsővel rendelkeztek. Összeszorítottam a fogamat. Követtem az áradatot, és örültem, hogy nem én vagyok a céltáblája. Az eszméket és a közösséget már a kezdet kezdetén a magaménak éreztem. Szükségem volt egy szilárd rendszerre, amelyet egy olyan erős ember képvisel, mint amilyen az apám. Mindaddig, amíg fel nem adta a harcot, élete harcát, amikor engedett a gyávaságnak, amit fiatalságom radikalista idealizmusával nem tudtam megbocsátani neki. Szükségem volt a nagyságra, a monumentálisra, ami az iskola építészetének eszmei alapját is képezte, a nyolcezer nézőnek helyet adó hatalmas tornacsarnokra, ahol a küzdőtéren több mint ezer sportoló elfért. A főépületet az oldalszárnyakkal összekötő föld alatti alagutakra, amelyek lehetővé tették, hogy úgy közlekedjünk az épületek között, hogy közben ne kelljen kilépnünk a szabadba. Mintha Bácsikánk a többieknél jóval előbb látta (vagy kívánta) volna a háborút, ezért szerteágazó járatrendszerrel látta el az iskolát, amit később óvóhelyként használhattunk. Szükségem volt az álomra, hogy csak még egyszer visszatérhessek az ártatlan kikelethez, amikor először léptem be a nagy terembe, és láttam, ahogy Bácsikánk a pódiumon megsuhintja ostorát. Hangosan olvasta a neveket, és jaj volt annak, aki nem jelent meg pontosan. Az érzésre, hogy felvettek egy nagyobb, kevésbé értelmetlen világba. Mindent áthatott a mérhetetlen komolyság és összpontosítás, amivel korábban még sosem találkoztam. Az életemben létezett egy Ollerup előtt és egy Ollerup után. A mindennapjaimat betöltötte a csillogás, a divatos ruhák, a nyitott sportautók, a dzsessz- és szvingklubok, a mérhetetlen mennyiségű pezsgő. Csupa felszínes, de roppant vonzó és izgató kaland. Ó, milyen gondtalan voltam akkoriban, Ollerup előtt, azelőtt, hogy apa cserben hagyott.

Az 1931-es diáktalálkozón történt, közvetlenül azután, hogy befejeztem az iskolát. Az első esti vacsorát követően felmentünk Bácsikánkhoz. A télikertben gyűltünk össze, ahol a legyezőpálmákon kívül antik görög alakokat ábrázoló gipszöntvények álltak, mindössze tolldíszes sisakban és saruban, kezükben lándzsával. Csaknem hajba kaptunk. Bukh vitte a prímet, provokált, hogy mondjuk el a véleményünket a demokrácia hanyatlásáról meg a nemzet jövőjéről. Ismertük a nézeteit, hiszen minden adandó alkalommal hangoztatta őket, tudtuk, hogy szkeptikus a többpártrendszer cselekvőképességét illetően, és iszonyodik a szabad sajtótól. Különösen a liberális napilapok miatt füstölgött. A politikát illetően nem voltam éppen tájékozott. Meghallgattam az okosokat, és próbáltam saját véleményt kialakítani. Őt kezdetben észre sem vettem. Tizennyolc éves, taknyos kölyök volt. Akit én, tapasztalt, huszonkét éves nő, lenéztem. A télikertbeli együttlétet követően ragaszkodott hozzá, hogy felkísér a szobámba. A diákok szobái ugyanabban a szárnyban voltak, ahol Bácsikánk lakása, csak egy emelettel feljebb. Hogy békén hagyjon, megengedtem neki, hogy velem jöjjön. Természetesen semmi illetlen nem történt. A diákhétvége hátralévő részében egyenesen üldözött. Fülig belém szeretett, és addig nem tágított, amíg meg nem ígértem, hogy feleségül megyek hozzá, amint betölti a huszonegyet, és nagykorú lesz. Az ebédlőben nem érdekelte, hogy mindenki minket néz, addig térdelt előttem, amíg igent nem mondtam. Az akarata erősebb volt az enyémnél. Ez döntötte el a kapcsolatunkat. Magabiztos volt. Szavait hatalmas karmozdulatokkal kísérte. Korunk hőse, az én hősöm, aki idővel egyre nagyobbra nőtt. Velem ellentétben ő megfelelt az árja eszmének: magas, széles vállú, izmos, szőke, egyenes orrú, kék szemű fiatalember volt. Már tizenhat éves korában kiválasztották az elitalakulathoz, amely bemutatókon vett részt Finnországban 1929 késő nyarán. Innen eredt az ország iránti szeretete, csodálta a finnek bátor harcát a kommunizmus és az orosz támadás ellen, amelynek északi szomszédunk ki volt téve (ebben egyetértett Bácsikánkkal). Szenvedélye hamarosan engem is megfertőzött. Ha utazásomnak nem lett volna célja, ha nem akartam volna szembenézni a háború jelentette kihívásokkal, már rég összeomlottam volna ezen a vonaton. Távol a fronttól. Távol a mordályoktól és a gépfegyverropogástól. A közelharcban részt vevő katonáktól. A puha húsba döfött bajonettektől. Az ellenséges táborban felrobbanó gránátoktól. Távol a hidegtől és a téli háborúban‍³ szerzett fagyási sérülésektől meg a folytatólagos háborútól.‍⁴ Mégis veszélyben voltam a vonaton. Az angolok légi háborújának célpontjává váltam. Több tonna robbanótöltettel felszerelt bombázók vettek célba. Akárcsak Gerhard gépét meg a finn vadászrepülőket, amikor az ellenség vonala mögé akartak kerülni. Hogyan lehet felfogni a háború valóságát és megőrizni az ép értelmet? Az én módszerem a testtudatosság. Az értelmet a test saját tartalékainak a segítségével kell megtisztítani. Felvilágosítással kell eloszlatni a belső sötétséget. Még itt, a vonat folyosóján is, ahol egymáshoz préselődünk, mint a használt kartonpapír, és összeköt a vér, az izzadság meg a könnyek, segítenek a diszkrét lábgyakorlatok és ujjtornák. Kétségbeesett gyereksírást hallok, egyre több helyről. Ennél elviselhetetlenebb hangot nem ismerek. A gyerekek szenvedésének hangja egyenesen a szívembe markol. Ennek a hangnak nem szabadna léteznie. Nem tudom felemelni a karom, hogy befogjam a fülem. Kénytelen vagyok a gyerekekkel szenvedni. Mindenhonnan sírás hallatszik. Fülsiketítő kórus különböző hangnemekben. A gyerekek ijesztő életerejéből fakadó panaszdal. Mindig is féltem a gyerekektől. A rejtélyes és kiszámíthatatlan viselkedésüktől. Még gyerekkoromban is, mert sosem tudtam, hogy kis játszótársaim milyen gonoszságot eszelnek ki. Gerhard gyereket akart. Legalább négyet. Különben semmi értelme a férfiak és a nők létezésének, mondogatta. Semmi sem állt ennél távolabb tőlem. Hogy a testem szülőgéppé változzon. A szerelem a gyerekekkel növekszik, biztatott. És én akartam ezt a szerelmet. Nem kaphattam eleget belőle. Hogyan lehetett valami (a háború) mégis fontosabb számára, mint mi? Mint én és újszülött első gyermekünk? Egy kora reggeli órán búcsúzóul megcsókolt, és két napra Stockholmba utazott. Ez igaz volt. De a történet nem szólt arról, hogy onnan folytatja az útját Helsinkibe, hogy csatlakozzon a Nemzetközi Brigádhoz, és részt vegyen a Szovjetunió elleni téli háborúban. Hogy harcoljon a kis Finnországért a hatalmas ellenség ellen. Segíteni akar északi testvéreinek a vérszomjas orosz medve ellen, mondogatta. Nem ülhetett ölbe tett kézzel és nézhette tétlenül, hogy Finnország megint az oroszok vazallusává válik. A meggyőzőképességével nem volt baj. A szavaival levett a lábamról. A nők szívéhez az út a fülükön át vezet. A világom darabokra hullott, az életem derékban kettétört. Kicsúszott a talaj a lábam alól. Képtelen voltam megkülönböztetni a jót a rossztól. A helyeset a helytelentől. Az eszemmel értettem és csodáltam az idealizmusát, hiszen hozzám is közel állt. De az érzelmeim tiltakoztak, és erősebbek voltak az értelmemnél. Dolgoznom kellett az érzéseimen, hogy képes legyek megbocsátani, hogy magamra hagyott. Nem tudom, hogy teljes mértékben sikerült-e. A holtakkal, az elesettekkel azonban más a helyzet. Nekik meg kell bocsátani. Röviddel azután, hogy megszületett a második gyermekünk, Tore, Gerhard egy bombázóval repült szovjet területre, az ellenséges frontvonal mögé. Megint azért, hogy segítsen a finneknek hatalmas keleti szomszédjukkal szemben. A folytatólagos háborúban a németekre hárult a katonai vezetés. Be kellett lépnie a német légierőhöz. Először Prenzlauban vett részt vadászpilóta-képzésen, aztán Párizsban. A német légierő legkitűnőbb oktatói készítették fel a légi háborúra. Hogy aztán továbbküldjék a krakkói légi bázisra, majd kirendeljék a frontra. Számára a finnek szabadsága súlyosabban esett a latba, mint az ideológiák, nem volt náci, de semmi kivetnivalót nem talált a nácizmusban. Csak egynek tartotta a többi ideológia közül. A gondolataim folyton egy dolog körül forognak. Két teljes napja nem ettem és nem ittam. Vagy már három is van? Bármit megehetek, és nem hízom meg tőle. Gyors az anyagcserém. A fél karomat odaadnám egy korty vízért és egy szelet száraz kenyérért. Akár penészes is lehet, hiszen azzal is jól lehet lakni. Nem készültem fel eléggé az utazásra. Átgondolatlanul indultam útnak. Egyetlen álmatlan éjszaka alatt hoztam meg a döntést. Sebtében elvittem a fiúkat egy ålsgårdei gyermekotthonba. Mennyit fáradoztam, hogy most itt ragadjak a senki földjén. Dániában a vonatok mégiscsak eljutnak az úti céljukhoz. Csak a mezőgazdasági áruk németországi exportja elleni egyre gyakoribb szabotázsakciók akadályozzák őket mostanában. Az ellenállók tudják, mit akarnak. Ezt el kell ismerni. A megszállás elfogadhatatlan, és ellenkezik a nemzetközi joggal (amit teljesen figyelmen kívül hagynak), függetlenül attól, hogy ki a megszálló és ki a megszállott. Hiába hívják „mintaprotektorátusnak” vagy „békemegszállásnak”. Én mindenekelőtt Gerhardhoz vagyok lojális. Egy asszony, egy feleség nem hagyja cserben a férjét a halál és a vereség idején. Hanem hisz az általa képviselt eszmékben, és maga is hirdeti azokat. Személyes véleményemet és hitemet a lelkembe rejtem. Megtartom magamnak. Odabent. Amíg Németországban tartózkodom, úszom az árral. Tenni akarok valamit. Segíteni, ahol csak tudok. Ennyivel tartozom neki. Jó csapat voltunk. Életünket beragyogták a fényűző német követségi vacsorák. Gerhard százados volt a légierőnél. Még a megszállás után sem volt semmi rossz abban, hogy a német haderőnél szolgált. Nem ellenkezett a kormány politikájával, hogy követte a meggyőződését. A kormány és a király megengedte a tiszteknek, hogy kilépjenek a hadsereg kötelékéből, és jelentkezzenek a német Luftwaffe szolgálatába. Több værløsei tiszttársa is hasonlóan cselekedett. Gerhard szerint néhányan ideológiai alapon döntöttek. Elérkezett a tettek ideje. Az életüket kockáztatva mindent egy lapra tettek fel. Nem volt idejük gondolkodni, pró és kontra érveket mérlegelni, vagy az eszükre hallgatni. Hatalmukba kerítették őket az érzelmek. Lázba hozták a gyors döntések. A becsületsértő parancs, hogy adják meg magukat a németeknek a værløsei repülőtér elleni április kilencedikei „szégyennapi” támadáskor. Gerhardnak és a bajtársainak egyáltalán nem volt ínyükre megadni magukat, utána pedig engedelmeskedni a parancsnak, hogy maradjanak nyugton azután, hogy a németek két társukat megölték. A lakosság gúnyos megjegyzései a sereg és a légierő passzivitására jelentették az utolsó cseppet a pohárban. Dühös vagyok a dán hatóságokra, amelyek megalázták a tiszteket, és tétlenségre kárhoztatták őket, nem is beszélve arról, hogy a fizetésüket is csökkentették. Helyre kellett állítani a becsületüket. Biztosítani kellett azt a fizetést, amiből eltarthatták a családjukat. És gondoskodni kellett a karrierlehetőségről. Erre Dánia Németországgal ellentétben nem volt képes. Első osztályú életünk volt. Tökéletesen beilleszkedtünk a koppenhágai német képviselet életébe. Körberajongtak. Tökéletesítettem a némettudásomat. Muzikalitásomnak köszönhetően van fülem a nyelvekhez. Van érzékem a nyelvi nüanszokhoz. Összebarátkoztunk Schalburgékkal. Nagyon kedves házaspár. A férfi szintén elesett a keleti fronton. Kicsivel Gerhard előtt. Mindig a legjobbak halnak meg először. És most itt állok kiszolgáltatva. Egy veszteglő vonaton. A lábam és a bokám akkorára dagadt, mint egy elefánté. Csurognak rajtam a testnedvek. Térdtől felfelé nem lehet észrevenni rajtam, hogy két gyereket szültem. Sikerült megőriznem lányos alakomat. De ez semmit sem számít. Senki sem lát. Beburkolóztam az utasok névtelen tömegébe. Ha megtartottam volna a helyemet a fülkében, legalább látható lennék. A legendás német precizitás teljesen cserben hagyott. Az, hogy az itteni vonatok pontosak és menetrend szerint közlekednek, a háború előtti időkre igaz. Fiatalos lelkesedésünkben megszédültünk az Új Németország sikerességi mutatóit látva. Hatékonyság minden szinten. Semmi slendriánság. A monumentális kulisszákat köreinkben nagyra értékelték a háború előtti időkben. Várakozó álláspontra helyezkedem. Németországnak még be kell bizonyítania, hogy képes győzelmet aratni. Ez a lakmuszpróba. A győzteseknek mindig igazuk van. Lassacskán hatalmába kerít a páni félelem, hogy sosem érek célba. Vagy hogy senki sem vár majd a müncheni pályaudvaron. Hogy egyszerűen lemondtak rólam a késés miatt. Belül reszketek. Tudnom kell, mikor érünk Münchenbe. Ha egyáltalán valamikor megérkezünk. Véletlenszerűen megrántok egy kabátujjat. Semmi reakció. Csak az általános lökdösődés. Erősebben megrántok egy másik kabátujjat, mire dühös pillantás a válasz. Mégiscsak sikerült kapcsolatot teremtenem valakivel, személyesebbet, mint a kényszerű testi érintkezés, amelynek mindannyian ki vagyunk téve. A szerelvény elindul. Váratlanul meglódul. Hátratántorodom, és a tarkóm valami keménynek ütközik. Egy állkapocs vagy egy halánték? Valami bocsánatkérés-félét motyogok. Nincs kedvem kideríteni, kinek okoztam fájdalmat. Túl védtelen vagyok a konfrontációhoz. A mozdony gyorsít. Normális sebességgel haladunk. A hajnal felé. A sötétítőfüggönyök szélét kioldják, és azok hangos surrogással felcsapódnak. Őszérlelte búzamezők, aranybarna kalászok suhannak el az ablakok előtt, mint egy hátulról megvilágított kivetítőn. Még egy pozitívum: a fejlett és műszakilag fölényben lévő német filmipar. A legjobb a világon. Elhagyott táj mellett haladunk. Elszórtan leégett épületek állnak. Az embereket és az állatokat a frontra küldték, gondolom. Egy kopott kabátos asszony felé fordulok. A tavalyi divat szerinti kabát nem illik a vonatban lévő hőmérséklethez. Ahogy én is kilógok a környezetemből a téli öltözékemben. Nyilvánvalóan van bennünk valami közös. Ha nem lenne olyan rettenetes ez a hőség meg az istállószag, nevetségesnek hatna. Megpróbálok beszédbe elegyedni vele. Szükségem van egy beszélgetőtársra a hosszú, kimondatlan kellemetlenség és frusztráció után. Amikor a sóhajtozáson és a visszafojtott szitkozódáson kívül nem volt más társalgás. Azzal, hogy a vonat elindult, jelentősen javult a hangulatom, és megemelkedett az adrenalinszintem is. A nő oldalvást áll. Egyforma magasak vagyunk. A bőre sötét, mint nekem, amikor lebarnulok. Biztosan ő is napimádó. Kis macskaarc, pimasz fitos orr. Akár a hasonmásom is lehetne. Borzalmasan szükségem van hasonszőrű társaságra. Szükségem van valamilyen kihívásra. Kipróbálom a némettudásomat. Lepereg róla. Talán idegen származású. Akkor vigyáznom kell. De az ember akkor is ember. Ez a véleményem. Nem adom fel az alapelveimet. Még akkor is kitartok mellettük, ha Gerhard részvétele az oroszok elleni folytatólagos háborúban megkérdőjelezte őket. A lojalitás áll a listám első helyén. Iskolai franciatudásommal próbálkozom. Semmi. Több nyelvet nem tudok. Rámosolygok. Félreérti. Bizalmatlan. Megint elmosolyodom. Erőltetett, mesterkélt mosollyal. Súg valamit a mellette állónak, a szája egészen közel van a másik füléhez. A visszautasítás olyan, mintha nyakon öntött volna egy vödör jéghideg vízzel. Felfigyelek a suttogó hangokra. Eszembe jut egy hirdetés, amely mellett akkor mentem el, amikor a fülkémet kerestem: „Achtung!‍⁵ Az ellenség fülel.” Münchenig hallgatásba burkolódzom. Münchenben minden más lesz. Már ha lesz valami dolgom. Valamilyen feladatom. Például sebesült katonák ápolása, hogy visszatérhessenek a frontra. Egyelőre ez csak vágyálom. Fantáziálok. Florence Nightingale-nek képzelem magam. Kemény munkára vágyom. Hasznossá akarom tenni magam, részt akarok venni. Amíg Gerhard a finnek oldalán harcolt, a partvonalra szorultam. Amíg el nem találta egy szovjet légvédelmi fegyver a krakkói bázisra való visszatérés közben. Csak üggyel-bajjal jutott vissza a német harcvonal mögé. Ahol a gépe lezuhant és kigyulladt. Semmit sem tudok a küldetéseiről. Ezekről nem írhatott a leveleiben. A sajtó csak a hadsereg veszteségeire koncentrál. A háborús drámára. A polgári lakosság a napilapok és a rádióhíradások harctéri tudósításainak árnyékában marad. Én sokkal összetettebb emberi perspektívában nézem a világ helyzetét, és megértem Gerhard gondolatmenetét: az ellenségem ellensége a barátom. Németország háborúban áll Oroszországgal, vagyis neki a finnekért kell harcolnia a németek oldalán. Azt mondta, nincs más választása. Pedig mindig van. Mint valami idegesítő legyet, elhessegetem a kételkedést: hogy Finnországgal takarózott. A vonatbeli forróság és a kimerültség kinyitja Pandóra szelencéjét. Lecsapom a fedelét, még mielőtt belenéznék. Nem akarom ismerni az igazságot, szeretném megteremteni a magamét. Egy magas, beesett arcú férfi válik ki a tömegből, és megpróbálja átverekedni magát rajta. Az utasok morgolódnak. De nem lehet megállítani. A dühös megjegyzések és fenyegetések nem segítenek. Amikor mellém ér, és testünk egy pillanatig egymáshoz préselődik, nem tudom megállni, hogy megkérdezzem, hova megy. Fel akarom készíteni a vécé állapotára. Megtorpan. Meglepetten néz rám. Münchenbe, feleli. Én is, jegyzem meg sietve, még mielőtt folytatná. Akkor mehetünk együtt, javasolja és megáll. Cigarettával kínálom. A cigaretta hiánycikk. Elfogadja, és tüzet ad. Egészen a tüdőm csücskébe leszívom a füstöt. A csikket a testemhez közel tartom, a parázzsal felfelé. Nehogy lángra lobbantsak egy kabátgallért vagy egy hajtincset. Miért megy Münchenbe? – kérdezi útitársam félig oldalra fordulva. Elmesélem, hogy a barátaimat látogatom meg. Beszélek a férjem bevetéséről a keleti fronton a németek oldalán a bolsevikok ellen. Szeretnék kilépni az ismeretlenségből, és megmutatni, hogy vagyok, hogy létezem. Hogy vannak úti okmányaim, és hadiözvegy vagyok. Meglepődik. Egyedül utazik? – kérdezi. Bólintok. Sie sind nicht Deutsch?‍⁶ – súgja és int, hogy halkabban beszéljek. A fejemet rázom. Dänisch.‍⁷ Mit keres itt? Suttogva megismétlem, hogy a férjem a keleti fronton harcolt. Finnországért, hangsúlyozom, a finnek szabadságáért. Az arckifejezése értelmezhetetlen. Hiába furakszik, nem tud megkerülni, ezért hatalmasat taszít rajtam. Magas a fájdalomküszöböm, szilárdan állok kézzel varrott úti cipőmben. Szereztem magamnak egy ellenséget, állapítom meg. Aztán mégis ott marad, ahol van. Hartnäckige Frau,‍⁸ suttogja maga elé. Éles fülemnek köszönhetően tisztán hallom a szavait. Kellemetlen tud lenni, hogy ilyen jó a hallásom. Különösen, ha magas hangokat hallok. Jómódú családban nőttem fel, volt zongoránk. Ötéves koromban már órákat vettem. Hozzászoktam, hogy a vacsoravendégeink előtt fellépek. Rájöttem, hogy szeretek szerepelni. Apám büszke volt rám. Eltöltötte a felkapaszkodók büszkesége. Svéd származású anyámtól idegenkedtem. Többre tartottam magam a szüleimnél. Velük ellentétben én igazi holtei voltam. Önhittségem hatalmas pofont kapott, amikor apám a halálba vetette magát. Úgy éreztem, hogy féktelen életvitelemmel én hajszoltam bele. Pedig teljesen más állt a háttérben. Az egyesült államokbeli tőzsdekrach és az utána következő gazdasági válság úgy terjedt, mint a fodrozódás a vízen, és elérte a kis Dániát is. Senki, még anya sem tudta, hogy azután, hogy apa hiába kapaszkodott fel, és kapott a cég könyvelőjeként bizalmi pozíciót, az elbocsátás réme fenyegette. Mindössze fél évvel a huszonöt éves jubileuma előtt, amikor hosszú és hűséges szolgálatait aranyórával jutalmazták volna. Még mindig elszomorodom, ha arra gondolok, milyen kétségbeesett lehetett, hogy szakadékmély szégyent érezhetett, amely a halálba kergette. Hogy akkoriban ne omoljak teljesen össze, kénytelen voltam eltaszítani magamtól. Kitörölni a tudatomból. A gyengesége meglepett. Csak az erejét ismertem, a felkapaszkodók kíméletlen strébermentalitását. Was ist los?‍⁹ – hallom utastársam hangját. Összeszorul a torkom. Képtelen vagyok megszólalni. Matuzsálemnek érzem magam. Máris túl sokat éltem meg. Én nem futok el behúzott farokkal. Gyűlölöm a menekülést. A helyünkön kell maradnunk. „Akár az életünk árán is.” Ez is az egyik elvem volt. Amellyel Gerhard is egyetértett. Tökéletes pár voltunk. Nő és férfi egyensúlyban. De annyira fel tudott dühíteni, amikor kaszinóba járt (élvezte a fényűzést a prenzlaui és a párizsi tiszti negyedben), és eszébe sem jutott, hogy mi miből élünk otthon. Hát nem engedtem be… … …

Jegyzetek

Bund Deutscher Mädel (BDM): Német Lányszövetség. Náci tömegszervezet tizennégy és tizennyolc év közötti lányok számára. A Hitlerjugend szervezete. 1936-tól kötelező.

Edelweiss Kalózok: A német Wandervogel (Vándormadár) mozgalomból alakult ifjúsági szervezet, amelyet az 1930-as években betiltottak. Passzív és aktív ellenállást szervezett a náci rendszer, különösen a Hitlerjugend ellen. A Ruhr-vidéken alakult. Többek között katonai létesítményeket szabotáltak Kölnben. A rezsimet bíráló plakátokat terjesztettek, és graffitiket festettek.

Asszonyszív (1942): A legnépszerűbb játékfilm a náci Németországban. Több mint huszonhétmillióan látták.

Eglfing-Haar: A München melletti Eglfing-Haar Intézet különböző eutanáziaprogramokat hajtott végre: értelmi és fizikai fogyatékossággal élőket, mentális zavarral élő és örökletes betegséggel született gyermekeket öltek meg. Kísérleteztek az úgynevezett Hungermord-módszerrel, azaz a lassú éheztetéssel. A gyilkoláshoz különböző gyógyszereket alkalmaztak. A hivatalosan 1941-ben megszüntetett gázkamrákat is használták, amelyek a megsemmisítő táborokban alkalmazott gázkamrák előfutárai voltak.

Frontszínház (1942): Háborús film. Az otthoni front és a háborús front közötti szoros köteléket hirdeti. A népszerű Glocken der Heimat (A haza harangjai) című dal a film visszatérő aláfestő zenéje és daltémája.

Glaube und Schönheit: Náci női szervezet, amelynek feladata a tizenhét és huszonegy év közötti nők felkészítése a feleség és anya szerepére.

Ich klage an (Vádolom) (1941): Játékfilm. A 4T-eutanáziaprogram propagandája, a 4T megjelölés jelentése Tiergartenstrasse 4.

Kényszermunkások a Harmadik Birodalomban: A „kényszermunkás” kifejezést először a második világháború után használták. A náci időszakban az erőszakkal deportált és rabszolgasorba taszított (főként a Szovjetunióból és Lengyelországból, valamint Franciaországból és Hollandiából származó) munkásokat „külföldi munkásoknak” vagy „polgári munkásoknak” nevezték, így különböztették meg őket a hadifoglyoktól és a koncentrációs táborok rabjaitól, akiket szintén kényszermunkára köteleztek. Németországban 1939 és 1945 között körülbelül tizenhárommillió férfi és női kényszermunkás dolgozott. A kényszermunkásokat a hadiiparban, a mezőgazdaságban és a bányászatban foglalkoztatták. A civil női munkaszolgálatosok kis része magas rangú párttagok háztartásában dolgozott. Körülbelül ötszázezer civil kényszermunkás halt meg a rabszolgamunka, az éhezés és a fizikai bántalmazás következtében. A kiképzőtáborokban és koncentrációs táborokban elhunytak száma nem ismert.

Müncheni táborok: A müncheni NS-Dokumentationszentrum dokumentációja szerint Münchenben (a mozgalom fővárosában) a második világháború idején négyszáz tábor működött. Valószínűleg sokkal több megsemmisült a bombázásokban. Voltak közöttük polgári munkatáborok (Sammellager, Ausländerunterkunft, Fremdarbeiterlager), hadifogolytáborok, valamint a München melletti Dachauból (az 1933 márciusában megnyitott első koncentrációs táborból) áthelyezett foglyok számára kialakított táborok. A kényszermunkások, a hadifoglyok és a koncentrációs táborok foglyai (akiket különböző müncheni gyárak közelében lévő táborokban helyeztek el) München számos ipari létesítményében, különösen a hadiiparban és a Reichsbahnnál, a Birodalmi Vasútnál dolgoztak.

Náci ünnepnapok: Nemzeti gyásznap (Volkstrauertag). Két katolikus ünnepet, a november 1-jei mindenszenteket és a november 2-ai halottak napját, amelyen a szeretteikre emlékeztek, felváltotta a hősök emléknapja (Heldengedenkstag), azaz az elesett hősök ünnepe. 1939-ben az egyházi ünnepet március 16-ra (vagy a március 16-át közvetlenül megelőző vasárnapra) helyezték át, és kivették a keresztény naptárból. A tizenegy náci ünnep közül a két legfontosabb április 20-a, Hitler születésnapja és november 9-e volt, amely annak a tizenhat elesett nácinak, az úgynevezett „vértanúnak” állít emléket, akiket Hitler 1923-as puccskísérlete során a Feldherrnhallénál lőttek le.

NS-Frauenschaft (NSF): A német náci párt nőszervezete.

NS-Frauen Warte: Nőknek szóló náci folyóirat. Az egyetlen hivatalos női magazin.

RJF/RIF-szappan: Reichsstelle für Industrielle Fettversorgung, azaz Birodalmi Központ az Ipari Zsírellátásért.

UFA: 1917-ben alapított német filmvállalat, az 1920-as és 30-as években a világ egyik legjelentősebb játék- és dokumentumfilm-gyártója. A nácizmus alatt 1937-ben állami kézbe került, és a propaganda szolgálatába állították.

Weisse Rose: Diákok részvételével alakult ellenálló csoport. 1942 őszén és 1943 elején a müncheni Ludwig-Maximilian Egyetemen folytatta tevékenységét. Tagjai a náci rendszert és a keleti fronton folyó háborút elítélő röpiratokat szerkesztettek. A röplapokat postai úton terjesztették egész Németországban. A Weisse Rose leghíresebb tagjai Hans és Sophie Scholl voltak, a testvérpárt 1943 februárjában kivégezték.

Richard Strauss Capriccio című operájának ősbemutatójára 1942. október 28-án került sor a müncheni Nemzeti Színházban. A regényben a premier 1942. szeptember 21-én van.

A nők számára kialakított müncheni Berg am Laim munka-nevelő tábort (Arbeitserziehungslager Berg am Laim für Frauen) 1944-ben hozták létre. A regényben a tábor már 1942-ben létezik.

Felhasznált irodalom

Aly, Götz: Hitlers Volksstaat: Raub, Rassenkrieg und nationaler Sozialismus. Fischer Verlag, 2005. (Magyarul: Aly, Götz: Hitler népállama: Rablás, faji háború és nemzeti szocializmus. Atlantisz, Budapest, 2012. Teller Katalin fordítása.)

Aly, Götz: Volkes Stimme: Skepsis und Führervertrauen im Nationalsozialismus. Fischer Taschenbuch Verlag, 2006.

Arendt, Hannah: Eichmann i Jerusalem. Gyldendal, 2008. (Magyarul: Arendt, Hannah: Eichmann Jeruzsálemben. Osiris, Budapest, 2000. Mesés Péter fordítása.)

Arendt, Hannah: Totalitarisme: Totalismens oprindelse III. Klim, 2019. (Magyarul: Arendt, Hannah: A totalitarizmus gyökerei. Európa, Budapest, 1992. Braun Róbert et al. fordítása.)

Baedecker turistguide 1942: München und Südbayern.

Bauer, Richard: Fliegeralarm: Luftangriffe auf München 1940–1945. Heinrich Hugendubel Verlag, 1987.

Bonde, Hans: Kampen om ungdommen: Niels Bukh – En politisk biografi. Museum Tusculanums Forlag, 2002.

Die Flugblätter der Weissen Rose. Elv Verlag, 2011.

Fallada, Hans: I mit fremmede land: Fængselsdagbog 1944. People’s Press, 2013. (In meinem fremden Land: Gefängnistagebuch 1944. Aufbau, Berlin, 2017.)

Herbert, Ulrich: Hitler’s Foreign Workers: Enforced Foreign Labor in Germany under The Third Reich. Cambridge University Press, 1997.

Jørgensen, Hans: Mennesker for kul: Om danske tysklandsarbejdere under 2. Verdenskrig. KAD&SID’s Medie og Kulturfond/arbejdernes kulturfond, 1996.

Kirkebæk, Mikkel: Schalburg: En patriotisk landsforræder. Gyldendal, 2008.

Klemperer, Victor: Jeg vil aflægge vidnesbyrd til det sidste 1-2. Gyldendal, 2003. (Ich will Zeugnis ablegen bis zum letzten, Tagebücher 1933–1945. Aufbau, Berlin, 2015.)

Klemperer, Victor: LTI: Det Tredje Riges sprog. En filologs notesbog. Tekst og tale, 2010. (Magyarul: Klemperer, Victor: LTI: A Harmadik Birodalom nyelve: Egy filológus feljegyzései. &, Budapest, 2022. Lukáts János fordítása.)

Lammers, Karl Christian: Fascination og forbrydelse. Akademisk Forlag, 1992.

Lubrich, Oliver: Reisen ins Reich 1933–1945: Ausländische Autoren berichten aus Deutschland. Eichborn Verlag, 2004.

Mann, Chris – Hughes, Matthew: Inside Hitler’s Germany: German War Machine. Brown Bear Books, 2015.

Meldungen aus dem Reich (Bände 11 und 12): Die geheimen Lageberichte des Sicherheitsdienstes des SS 1938-1945 (17 Bände). Pawlak Verlag Hersching, 1984.

NS-Dokumentationszentrum München: Zwangsarbeit in München – das Lager der Reichsbahn in Neuaubing. Metropol Verlag, 2018.

Ravnskov, Mette: Den korte rejse, den lange skygge. Dansk pilot i tysk krigstjeneste. Høst&Søn, 2000.

Reck-Malleczewen, Friedrich: Diary of a Man in Despair. Duckbacks, 2001.

Schneider, Wolfgang: Hitlers hjemmefront: Tysklands kvinder fra 1933–1945. Billesø&Baltser, 2002.

Schreiben wie es wirklich var… Die Aufzeichnungen Karl Dürkefäldens aus der Zeit des Nationalsozialismus. Niedersächsische Landeszentrale für Politische Bildung, 1985.

Schrøder, Hans A.: Angrebet på Værløse Flyveplads den 9. april 1940. Flyvevåbenets Bibliotek, 2002.

Stadtarchiv München: Dagbog fra bombeangrebet på München 20/21 september 1942.

Stræde, Therkel: Arbejderbevægelsen og Tysklandarbejderne. Årbog for arbejderbevægelsens historie (Årg. 24), 1994.

Internetes források és személyes, írásos emlékek.

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani Christina Lundegaard-nak elkötelezett kutatásaiért, segítségéért és támogatásáért, valamint Karl Christian Lammersnek a kézirat alapos elolvasásáért és konstruktív javaslataiért. Hálával tartozom Lars Bardramnak, amiért nagylelkűen megosztotta tudását a náci Németországról. Köszönöm dr. Paul-Moritz Rabénak, a müncheni NS-Dokumentationszentrum munkatársának segítőkészségét és az inspiráló beszélgetéseket müncheni kutatásaim idején. Hálás vagyok dr. Bettina Pfotenhauernek, a müncheni Stadtsarchiv munkatársának a rendelkezésemre bocsátott anyagokért. Köszönettel tartozom Eva Fog-nak az első olvasásért, valamint szerkesztőimnek, Johannes Riisnek és Mette Mortensennek a kellemes együttműködésért.

Lábjegyzetek

1
Hermann Péter fordítása.

2
Előbb a győzelem – csak utána az utazás.

3
A második világháború részeként 1939. november 30. és 1940. március 12. között zajló szovjet–finn háború – a szerk.

4
A második világháború részeként 1941. június 25. és 1944. szeptember 19. között zajló második szovjet–finn háború – a szerk.

5
Vigyázat!

6
Ugye nem német?

7
Dán.

8
Makacs asszony.

9
Mi a baj?

Tartalom

München, 1942. ősz

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

Lábjegyzetek

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 493 326 7
ISSN 2064-2989

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Sans & Serif – SIL OFL