E könyvet Zuzana Růžičkovának ajánlom,
aki először mesélt nekem Fredyről.

Előszó

Ez egy figyelemre méltó ember története, akinek fénye a holokauszt legsötétebb zugait ragyogta be.

Bár néhány jelenet és szereplő a narratíva és dramaturgia kedvéért került a történetbe, a mű gondos kutatásokon alapul, és az események idővonala hűen követi a beszámolókat.

Senkit sem felednek el addig, amíg a nevét el nem felejtik.

Talmud

Prológus

A Nevem Alfred Hirsch, bár a barátaim Fredynek hívnak. Kérlek, légy olyan kedves, és emlékezz a nevemre! A „Hirsch” szó németül szarvast jelent, és életem nagy részében én is szarvasként menekültem.

Ma a Fredy Hirsch utáni hajtóvadászat halállal ér véget. Nem magamat féltem, hanem a rám bízott gyerekeket. Mióta a világ lángba borult, csak rájuk figyelek, és beleborzongok a gondolatba, hogy mi lesz velük.

A nevem Fredy Hirsch. Huszonnyolc éves vagyok. Tanár. Álmodozó. Több vagyok egy számnál. Ahogy az a sárga háromszög sem határoz meg, amelyet viselnem kell.

A nevem Fredy Hirsch, és azért harcoltam, hogy megőrizzem a normális élet és a tisztesség egy halovány nyomát ebben a pokoli világban. Szerettem és nevettem, sírtam és ezerszer is majdnem meghaltam.

A nevem Fredy Hirsch. Jó ember vagyok. Kérlek, légy olyan kedves, és emlékezz a nevemre!

1. RÉSZ

1

1943 szeptembere

– Alle raus! Raus! – üvöltöttek ránk szuronyt szegezve a nácik, hogy szálljunk ki, miközben a súlyos vagonajtók kinyíltak. Megszédültünk a bűzös vagonba beáramló levegőtől. Az őrkutyák habzó szájjal nekifeszültek a pórázuknak, és támadóan felugrottak, mintha meg akarnának harapni minket.

A rangidős SS-tisztek metsző tekintettel nézték, ahogy hunyorogva a hajnal fénye felé tódultunk, és kiszáradt torokkal nyeldekelve vízért könyörögtünk.

– Voda! Wasser, bitte! – Akár ugrottunk vagy estünk, lelöktek vagy lerángattak minket, amikor megroggyanó térddel leértünk, nem víz, hanem zűrzavar fogadott minket.

Három gyötrelmes nap és éjszaka telt el, amióta elhagytuk a csehszlovákiai gettót, és végre megérkeztünk a célállomásunkra. A nyomasztó, elkeserítő utazás során ott kellett könnyítenünk magunkon, ahol álltunk, miközben az emberek sírtak vagy csendben egymásba kapaszkodtak. Az idősek közül többen is meghaltak. Az anyák altatódalokat énekeltek a síró csecsemőknek, és nem egy felnőtt veszítette el az eszét.

Mialatt a síneken zötykölődtünk a gyűlölt, kerekeken guruló koporsóban, mindent megtettem, hogy a gyerekeknek mesékkel és énekekkel tereljem el a figyelmét, de csak néhányan értékelték a próbálkozásaimat. Végül feladtam, amikor egy idős hölgy kiabálni kezdett:

– Kuss! Kuss legyen már!

A vonatunk többször is megállt vagy mellékvágányra húzódott, hogy a katonai szállítmányok elhaladhassanak. Az emberek felváltva álltak az ablaknál, és felolvasták az állomások tábláit, amelyek mellett elhaladtunk, azt kiáltva, hogy „Kolinnál vagyunk!” vagy „Közeledünk Olmütz felé!”. Minden alkalommal, amikor elhangzott egy újabb város neve, az emberek megsiratták az adott helyet, az elvesztett családokat és életeket.

Amikor egy hang vészjóslóan azt mondta, hogy „Épp most értünk át Lengyelországba”, a kocsi ijesztően elcsendesedett. Bármilyen rossz is volt a helyzet korábban, legalább egy olyan országban jártunk, amelyet ismertünk és szerettünk. De egyre csak gurultunk tovább.

Amikor a vonat végül rázkódva megállt, és német szavakat hallottunk, valaki azt kiáltotta:

– Ez egy hatalmas tábor! Őrtornyok és kerítések mindenütt!

Mielőtt az egészet felfoghattuk volna, lezúdultunk a vasúti kocsikról, és kopaszra borotvált fejű, furkósbotokkal és bambuszpálcákkal felszerelt férfiak sorokba lökdöstek minket. Durva pamutszövetből készült, kék-szürke csíkos, pizsamának tűnő ruházatot viseltek. Minden csomagunk a vagonokon maradt, azok holttestével együtt, akik nem élték túl az utat.

A férfiakat, nőket és gyerekeket együtt pakolták fel a teherautókra, majd valamivel odébb mentek velünk, és egy szögesdrótból kialakított folyosón át gyakorlottan egy épület felé tereltek minket, amely magányosan állt a kopár síkságon. Még mindig szomjasan, és az utazástól merev végtagokkal, lépésben meneteltünk.

Tizenéves társam, Miloš, és az a néhány gyerek, akiket együtt tudtam tartani, mellettem maradt. Félelemmel telve nézték a fagerendákból készült baljós őrtornyokat, amelyek mindegyikében gépfegyveres katonák álltak.

– Hova visznek minket? – kérdezte egy Tomáš nevű árva éppolyan vékony hangon, mint amilyen ő maga is volt.

– Azt hiszem, nyilvántartásba készülnek venni minket – mondtam neki a félelemtől elfúlva.

Alig tizenöt perce voltunk a táborban, amikor olyan dögletes bűzre lettünk figyelmesek, amilyet addig még sosem éreztünk. Erőteljes volt, szinte állatias, és furcsán fanyarnak tűnt, mintha valamit megperzseltek volna. A távolban a két hatalmas, felfelé elkeskenyedő kémény egyikéből sűrű, fekete füst gomolygott, és kétméteres lángnyelvek csaptak elő. Vaskos hamupelyhek hullottak alá körülöttünk, akár a hó.

– Mi a fenét sütnek? – kérdezte mellettem egy férfi, fintorogva a garatunkon megtapadó émelyítő bűztől. – Bármi is az, szerintem eléggé büdös.

– A rothadt hús általában az – mormogta a minket terelő egyik csíkos ruhás férfi. Azt hittem, hogy a tábori étel rossz minőségére célzott.

A Saunának nevezett épület elé érve egy SS-tiszt azt kiáltotta:

– Zieh dich aus!

– Parancsot adott, hogy vegyük le az összes ruhánkat – fordítottam le azoknak, akik nem értették.

– Micsoda? Az összeset? – kérdezték többen is elborzadva. Néhány nő megpróbált elfutni, de a földre lökték vagy puskatussal ütötték őket.

Lehajoltam, mintha le akarnám venni a csizmámat, és gyorsan lecsatoltam a sípomat a zsinórjáról. A pofazacskómba csúsztattam, imádkozva azért, hogy képes legyek megőrizni az utolsó és legbecsesebb kincsemet.

– Ha egyszer bajba kerülsz, akkor ezzel majd segítséget tudsz hívni, Fredy – mondta szeretett nagybátyám, Alfred. Úgy tűnt, mintha ez egy egész élettel ezelőtt történt volna. Azt kívántam, bárcsak most tudnék segítséget hívni.

Körülöttem az emberek zavartan vették le a ruháikat. Miloš és én segítettünk a kicsiknek levetkőzni. Meztelenül, szégyentől reszketve álltunk sorba, hogy az üres tekintetű írnokok nyilvántartásba vegyenek minket, lejegyezve a számunkat és a foglalkozásunkat, majd mindnyájunkat felszólítottak, hogy írjunk alá és dátumozzunk valami dokumentumot. A nyomtatványt olyan gyorsan elvitték, hogy alig volt időm elolvasni, mit írtam alá, de láttam valamit arról, hogy elfogadom a „németellenes tevékenység” elkövetése miatti büntetésemet, az „SB6” kóddal együtt.

Férfi és női SS-tisztek lovaglópálcával a kezükben felügyelték, ahogy a következő terembe tereltek és a közös zuhanyzóba lökdöstek minket. Milošt és a többieket a közelemben tartva kényszerítettem magam, hogy lassú, mély lélegzeteket vegyek, és a zuhanyrózsákra felpillantva azt mondtam magamnak: nem mindegyikből árasztanak mérges gázt.

– Gondoljatok csak bele! Néhány perc múlva mindannyian újra tiszták leszünk! – mondtam a gyerekeknek. Félelemmel telt tekintetük arra emlékeztetett, amikor gyerekkoromban apám vágóhídján dolgoztam. Akkoriban azon tűnődtem, hogy amikor eljön az időm, vajon én is úgy megrémülök-e, mint a levágásra váró állatok. Lélekben ismét megborzongtam az emléktől.

Fentről langyos víz csordult alá. Mint mindenki más is körülöttem, úgy nyitottam ki a számat, akár egy madárfióka a csőrét, azt remélve, hogy csillapíthatom kínzó szomjúságomat, de csak köhögtem és köpködtem, ahogy az ihatatlan folyadék a garatomhoz ért.

Alig egy percet kaptunk arra, hogy szappan nélkül leöblítsük magunkról a vagon bűzét, aztán még mindig csuromvizesen kilökdöstek minket a teremből. Nem törölközők vártak ránk, hanem egy csapat borotvált fejű női fogoly, akik véletlenszerűen összedobált ruhák hatalmas halmai mellett ácsorogtak, és felénk hajigálták a kezük ügyébe kerülő ruhadarabokat, függetlenül azok méretétől.

Mialatt azon tűnődtem, vajon miért nem olyan csíkos egyenruhát kaptunk, mint amilyet a rabtársaink viseltek, hozzám vágtak egy női alsóruhának látszó öltözéket. Körülnéztem, és elcseréltem egy bő nadrágra, amit egy közeli lány kapott. Utána egy pár ronda facipőt és egy túlméretezett zöld vadászkabátot kaptam, amelynek zsebébe belecsúsztattam a sípomat.

– Gondoskodj róla, hogy minden gyereknek legyen cipője és valami meleg ruhája, Miloš! – utasítottam az ifjoncot, miközben egy kabátot terítettem az egyik dideregve várakozó kamaszra, majd a következő sorhoz kísértem a többieket, nem tudva, hova is vezet. Már az elejéhez közeledtünk, amikor észrevettem, hogy a foglyokat egymás után tetoválják, piszkos tűket szurkálva az alkarjuk bőrébe.

– Nem akarok szurit kapni! – nyafogott Tomáš a lábamba kapaszkodva, és közben záporesőként potyogtak a könnyei.

– Én sem! – kiáltották mások is, megrémülve a látványtól.

Kétségbeesetten próbáltam megnyugtatni őket.

– Nem fog igazán fájni, és nagyon gyorsan vége lesz, majd meglátjátok! És gondoljatok csak bele, a háború után lesz mit megmutatnotok a barátaitoknak és a családotoknak! Lesz egy saját számotok, ami csak a tietek!

Egy kis részem titokban megkönnyebbült: úgy véltem, a nácik nem bajlódnának a tetoválással, ha végezni akarnának velünk. A többiek közül azonban csak kevesen reagáltak így, és zokogva, remegve álltak. Hallottam, ahogy előttem egy férfi megszólal.

– Mi ez a hely? Mi fog történni velünk? – kérdezte, mire az egyik őr lekevert neki egy pofont, és rákiabált, felszólítva, hogy maradjon csendben:

– Ruhig sein!

Miután az őr elsietett, hallottam, ahogy egy idősebb tetováló így felel a férfinak:

– Auschwitzban vagytok.

Az elmém zakatolt, próbálva értelmezni az elhangzottakat. Németül az „aus” azt jelentette, hogy „ki”, míg a „schwitzen” azt, hogy „izzadni”. Munkatáborba kerültünk? Vagy ez csak egy lengyel név volt? Akárhogy is, furcsának tartottam, hogy a nácik fogságában töltött éveim alatt sosem hallottam róla.

A dermedt tekinteteken végignézve körbepillantottam, ismerős arcokat keresve. Többet is észrevettem, köztük egy Dina nevű fiatal művészt, akit Brnóból ismertem, valamint a kedves Heller doktort és a családját. Leo Janowitz barátomat tőlem háromsornyira tetoválták. Az arca fehér volt, mint a kréta. A hosszú barna kabátban és a gallér nélküli fehér ingben úgy nézett ki, mint egy szerzetes. Amikor rám került a sor, készségesen feltűrtem az ingujjamat, és az engem megbélyegezni készülő rab szikár arcába néztem.

– A nevem Fredy Hirsch – közöltem dacos hangon.

– Német vagy? – kérdezte az egyik közelben álló őr, a bordáim közé bökve.

Amikor bólintottam, az őr rám rivallt.

– A németek mentesülnek. Menj arrébb! – mondta, és a szomszédos sor felé fordult.

Attól félve, hogy ez egyet jelent a kivégzésemmel, a férfira néztem, akinek a tű mozdulatlanul állt a kezében, és sziszegve azt kérdeztem:

– Hol vagyunk?

Alig nézett fel, és szinte mozdulatlan ajkakkal válaszolt:

– Auschwitzban. Ahol mind meg fogunk halni.

2

1941 decembere, Terezín, Csehszlovákia

A kabátokba és sálakba burkolózó gyerekek párokban, csivitelve vonultak az óvoda felé, apró lábnyomokat hagyva a hóban. Ahogy rózsás arccal kézen fogták egymást, úgy tűnt, nincsenek tudatában a világ kegyetlenségének.

Megálltam, nézve, hogyan haladnak tova, és felkiáltottam, amikor hirtelen egy puskatus csapódott a tarkómnak, úgy döntve a földre, mint egy fatörzset.

– Bewegen, Jude! – ordított rám egy SS-tiszt, hogy menjek tovább, miközben egy másik a mellkasomhoz nyomta a puskája csövét. Kifulladva feltápászkodtam, és visszaléptem a vasútállomásról kivonuló többi fogoly közé.

A nyakamat megérintve láttam, hogy vérzek, és két gyerek mozdulatlanná dermedt a látottaktól. Mosolyogva felemeltem a vértelen kezemet.

– Jól vagyok! – artikuláltam hangtalanul, aztán eszembe jutott, hogy ők más nyelven beszélnek, mint én.

A vidám kisgyerekek látványa halvány reményt adott. Ők voltak az elsők, akikkel a Prágától hatvan kilométernyire északra fekvő Terezín helyőrségi városának lakói közül találkoztam. A nácik által gettónak újonnan kijelölt és a régi Theresienstadt nevére átnevezett hely lett az otthonom. Nem tudtam, mire számíthatok, amikor áthaladtunk a város boltíves főkapuja alatt, de megnyugtató volt, hogy már most gyerekeket láthattunk.

A felcsillanó remény abban a pillanatban el is halványult, amikor megláttam, hol fogok aludni. Az évtizedek óta elhanyagoltan álló katonai épületekben, ahova vittek minket, nem volt fűtés, sem mosdók és ágyak. Ahogy a meleg étel sem volt sehol, amit ígértek nekünk.

Felismerve, mennyi munkát igényel a gettó előkészítése, azonnal felajánlottam szolgálataimat Jakob Edelsteinnak, a Zsidó Vének Tanácsa vezetőjének, egy látnoknak, akit csodáltam. Harmincnyolc éves volt, tizenhárom évvel idősebb nálam, és fáradhatatlan vezető, aki osztozott azon álmomban, hogy ez a hely minden zsidó gyermek számára menedéket nyújtson az üldöztetés elől.

– Ó, hát itt vagy, Jakob! – mondtam, miután megtaláltam, ahogy épp letelepedett az egyik legnagyobb, Magdeburg nevű barakkban. Egy hatalmas udvar négy oldala köré épült, amely egyben gyakorlótérként is szolgált. Örülve, amiért ismét találkozhattam valakivel, aki a múltban felelősségteljes feladatokat bízott rám, hozzátettem: – Mondd meg, miben segíthetek!

A csomagolóládáktól és iratoktól körülvett, húsos arcú, kerek szemüveget viselő férfi tompa nevetést hallatott.

– A legtöbb ember a segítségemet kérni jön, nem azért, hogy felajánlja az övét! Az ég áldjon meg ezért, Fredy! Hol kezdjük?

– Nos, amennyire láttam, az épületek közül sok évek óta elhagyatott, és hemzsegnek bennük az élősködők. Miféle hely ez?

– Egy fellegvár, amelyet másfél évszázaddal ezelőtt építtetett II. József császár a poroszok elleni védelemül. Ironikus módon a nyolcszögletű alakjával hasonlít a Dávid-csillagra. Olyan, mintha a nácik ezt mulatságosnak találnák.

– És az a vörös téglás épületegyüttes, amit a folyó túloldalán láttunk idefelé jövet?

– Az a Kis Erőd, az SS otthona és Gestapo-börtön. Senki sem tudja, hány politikai foglyot és ellenállót tartottak fogva és kínoztak meg ott a német megszállás óta. Megszámlálhatatlanul sokat öltek meg vagy küldtek táborokba.

Megborzongtam.

– Akkor majd ügyelek arra, hogy soha ne küldjenek oda.

– Szinte lehetetlen feladatot kaptunk azzal, hogy a várost a prágai zsidók gettójává alakítsuk, Fredy – tette hozzá sóhajtva Jakob. – Egyikünk sem számított rá, hogy ennyire lepusztult lesz. Nem mintha bármelyikünk is csinált volna már ilyesmit korábban. Még ha ezerötszáz alkalmas fiatalembert választottak is ki az Aufbaukommandóba, hogy a város újjáépítésén dolgozzanak, nincs elég fa, és a víz régi, szennyezett kutakból származik.

– Mikor kezdenek érkezni az emberek?

– Egy hét múlva, vagyis nem fogunk időben elkészülni. Egész tetők szakadtak be a hó súlya alatt. Konyhákat kell kialakítanunk, hogy ezreket etethessünk, de az embereink azzal küzdenek, hogy korszerűsítsék az alapvető higiéniai és villamosenergia-ellátást.

Megráztam a fejem.

– Hogyan várják el, hogy ennyi ember túlélje itt a telet fűtés nélkül, szennyezett ivóvízzel? És mi lesz a gyerekekkel?

– Itt jössz te a képbe, Fredy – biztatott Jakob. – A lakásügyi osztályra osztalak be. Senki sem tudja nálad jobban megnyugtatni a halálra rémült, megrendült embereket. Tudom, hogy bízhatok benned, és segítesz az újonnan érkezőknek, különösen a kicsiknek.

Azon az első, keserű éjszakán elkerült az álom, miközben teljesen felöltözve feküdtem egy nyirkos szoba egyenetlen téglapadlóján. Bezsúfolva az Aufbaukommando – az „AK” – többi tagja mellé, akik mind kórusban horkoltak, a hátizsákomat használtam párnának, és a matracomon heverve néztem, ahogy a lélegzetem felhőkben gomolyog az ég felé. A hajnal tejszerű fényében felkeltem és kimentem, hogy kinyújtóztassam merev végtagjaimat. Miután helyben futva felmelegítettem magam, magányos sétára indultam.

Terezínt rácshálózatosan alakították ki, és minden utcája a fehér templom uralta nagy központi térre vezetett. Mellette az impozáns városháza állt, amelyet a német főparancsnokság kisajátított. A téren túl rengeteg roskatag, betört ablakú épület állt, amelyek fogatlan öregemberekre emlékeztettek. A védelmi vonalak mentén körbejárva megjegyeztem a kapuk és az őrházak számát, és hogy pontosan hol helyezkednek el a mély vizesárokkal körülvett bevehetetlen, harminc láb magas földsáncokon és széles falakon belül.

– Innen csak egy gazella tudna megszökni – mondtam Jakobnak aznap reggel, valamivel később, mire ő felnevetett.

– De te nem rúdugró és magasugró bajnok vagy, Fredy?

– Akkor még fiatalabb és fittebb voltam, és nem éltem két évig háborús fejadagokon!

– Nos, élvezd a szabadságodat, amíg tudod! Miután a deportáltak megérkeznek, egyikük sem hagyhatja el ezt a helyet, hacsak nincs kísérőjük vagy kilépési engedélyük. Mi, tisztviselők kimehetünk, de nincs garancia arra, hogy meddig.

*

– Guten Morgen! – kiáltottam vidáman a zsúfolt terem közepén állva, eltökélten, hogy az én mosolygós arcom lesz az egyik első, amit az újonnan érkezők meglátnak. – Legyetek üdvözölve Terezínben! A nevem Fredy Hirsch.

Aki nem értette a szavaimat, a többiek felé fordult, hogy tolmácsoljanak nekik. Magamban felsóhajtva azt kívántam, bárcsak csehül tudtam volna velük beszélni, de a nyelvük szegényes ismerete megakadályozott ebben, így azon kaptam magam, hogy az ellenség nyelvén beszélek egy megszállt országban.

Ahogy Jakob megjósolta, az első vonatszállítmányok ezrével hozták a deportált zsidókat, akik mindegyike a megengedett ötven Reichsmarkkal és legfeljebb ötvenkilónyi csomaggal érkezett. Annak ellenére, hogy ilyen kevés holmit hoztak magukkal, sokáig tartott nyilvántartásba venni őket, mivel mindnyájuknak helyet kellett találni.

– Tudom, hogy most biztosan minden nagyon zavarosnak tűnik – folytattam –, de hamarosan kijelölik nektek a hálókörleteket, és kaptok enni valamit.

Körülnézve láttam, hogy sokan az összeesés szélén állnak, miután két kilométert gyalogoltak a hóban az állomástól. Az alakjukat eltorzította a sok réteg ruha. A legtöbben leroskadtak a bőröndjükre, mihelyt beléptek a Schleuse néven ismert regisztrációs blokkba. Túl fáradtan ahhoz, hogy még egy lépést megtegyenek, sajgó hátukat dörzsölték, és lehúzták a cipőjüket, hogy ellássák a hólyagokat, miközben a gyerekeik zokogtak.

Az áporodott levegőjű teremben körbenézve a tömeget fürkésztem, próbálva elsőként a legsebezhetőbbeket megkeresni, és perceken belül rá is bukkantam egy kisfiúra, aki egyedül álldogált a zűrzavarban, az alsó ajkát harapdálva. Egy Veréb nevű fiú emléke tört fel bennem, de elhessegettem.

– Mi a neved, kis legény? – kérdeztem, de ő csak bámult rám a nagy barna szemeivel, túlságosan is rémülten vagy kimerülten ahhoz, hogy beszéljen. – Inni? – mutattam, és kézen fogva egy favödörhöz vezettem.

A fiú először óvatosan belekortyolt a gyanús gettóvízbe, de aztán két kézzel megragadta a merőkanalat, és olyan mohón ivott, hogy a víz alácsorgott az állán. Adtam neki egy kis répalekvárt, és miután rábíztam egy kisgyermekes házaspárra, hallottam, hogy a város halottaskocsijai ismét megállnak odakint. Még több élő szállítmányt hoztak, ezért kimentem segíteni azoknak, akik túl gyengék voltak ahhoz, hogy begyalogoljanak a gettóba. A díszes fekete szekereket egykor tollakkal ékesített lovak húzták. Most emberi igavonók rángatták őket, a Rollwagenkommando tagjai, akiknek a teste íjként megfeszült. Kifejezéstelen arccal szállították a halottakat és a haldoklókat, a csomagokat, a tűzifát és a kenyeret, de közben sosem mosták le a szekereket.

– Erre, kedveskéim! – mondtam egy idős házaspárnak, miközben beljebb tántorogtak. – Feltétlenül hozzák magukkal a holmijukat!

Megfogtam az idős hölgy karját, és láttam, ahogy hamuszürke arccal szemügyre veszi a helyet, könnyes szemmel vágyva a régi élete után. Annak láttán, mit cipeltek, azt kívántam, bárcsak előre figyelmeztették volna őket. Egy olyan helyre érkezve, ahol nem volt elegendő élelem és megfelelő fűtés, vászon- és ezüstneműt hoztak ruhák, edények és konyhai eszközök helyett.

Miközben minden oldalról kérdésekkel bombáztak, felemeltem a kezem, hogy bejelentsem:

– Miután regisztráltak titeket, személyi igazolványokat és élelmiszerjegyeket kaptok. – Inkább nem figyelmeztettem őket arra, hogy a csomagjaikat tapasztalt kezek kutatják át cigaretta, alkohol és gyógyszerek után, amelyeket a készpénzzel és az értéktárgyakkal együtt elkoboznak. – Mindnyájatokat képzett egészségügyi személyzet vizsgál majd meg, hogy megakadályozzák a betegségek terjedését – tettem hozzá. Mivel nem akartam pánikot kelteni, ezért kihagytam, hogy akiket tetvesnek vagy bolhásnak találnak, azokat durván megborotválják, és leöntik fertőtlenítőszerrel, amitől egy hétig köhögni fognak. – Bárki, aki rendelkezik valamilyen szakmai gyakorlattal, azonnal munkába állhat, ezért kérjük, szóljatok, ha tudtok segíteni az építkezésben vagy a javításokban. Szakácsokra, takarítókra, orvosokra és ápolókra is szükségünk van. – Lelkesen keresve azokat, akik segíthetnének nekem a gyerekekkel, így kiáltottam: – Vannak itt énekesek, művészek vagy tanárok?

Amikor néhány fáradt kéz felemelkedett, odamentem a gazdáikhoz, és benyúltam a zsebembe, adva nekik a fekete gettókenyér kicsi, négyszögletes szeleteiből, hogy osszák szét a legéhesebb gyerekek között.

– Mikor lesz vacsora? – kérdezték többen is.

– Hamarosan.

Mivel a konyha alig-alig működött, a „vacsora” kenyérből és egy tál fehérrépából vagy lencseporból készült levesből állt, valamint egy csésze forró vízből, amelynek halványan tea- vagy kávéíze volt. Az ugyanilyen reggeliig semmit sem kaptak, aztán délben valamivel több levest és sült krumplit, vagy ha szerencséjük volt, akkor tésztát, szalámit vagy egy kis lóhúst ehettek. De ezek egyike sem tudta elhallgattatni a gettó legkegyetlenebb ellenségét: az éhséget.

Felfordulást hallottam, ezért odasiettem. Egy sovány kamaszlány ájultan összeesett, mialatt sorban állt a latrináknál.

– Ő itt kinek a gyereke? – kiáltottam, miközben letérdeltem mellé. A fejét a karomban tartva benyúltam a zsebembe egy kis repülősóért.

A lány lassan magához tért, köpködött, és úgy köhögött, hogy majdnem megfulladt.

– Hát itt vagy! – mondtam neki mosolyogva.

– Tata! Hol van Tata? – kérdezte a lány, és homályos szeméből könnyek törtek elő.

– Az apád valószínűleg épp beköltözik az egyik férfibarakkba, gyermekem. Vasárnap talán meglátogathatod. – Egy pillanatra elhallgattam, majd így folytattam: – Mondd csak, mi a neved?

– Zuzana – felelte erőtlenül, és felülve megigazította a szalagot kócos barna hajában.

– Wie alt bist du? – próbálkoztam németül. Úgy tizenegy évesnek tűnt.

– Tizennégy. Mindig is kicsi voltam a koromhoz képest.

– Hát, a némettudásod tökéletes – mondtam neki, mire ő büszkén közölte velem, hogy franciául, szlovákul és lengyelül is beszél. Amikor már elég jól érezte magát, talpra segítettem, és odavezettem aggódó édesanyja karjai közé. Gratulálva magamnak, hogy találtam egy tolmácsot, visszatértem a feladataimhoz.

*

A regisztráció után különösen nehéz feladatnak bizonyult a szállásukra kísérni az újonnan érkezetteket, és minden erőtartalékomat felemésztette, hogy megpróbáljam fenntartani a hangulatot. Látva döbbent arcukat, amikor szembesültek a csontig hatolóan hideg, ágyak nélküli szobával, vidáman azt mondtam nekik:

– Pár napon belül hoznak zsákokat, amelyeket megtölthetünk szalmával, matracnak.

Mintha ez sokat számítana.

Ezek a körülmények sok nőt hisztériába kergettek. Amikor rájöttek, hogy alig párméternyi területet kapnak a padlón, ahol úgy kell egymás mellett feküdniük, mint a heringeknek, és csak egy derékalj enyhítheti a kényelmetlenségeiket, elkezdtek panaszkodni.

– Ez így nem helyénvaló!

– Nem várhatják el, hogy mindannyian bepréseljük magunkat ide!

– Biztos valami szörnyű tévedés történt.

Zuzana mindent megtett, hogy olyan gyorsan tolmácsoljon nekem, amennyire csak lehetett. Még elegáns, méretre szabott kosztümöt viselő édesanyja is az összeomlás szélén állt, amikor meglátta a szobájukat, és elsápadt, amikor rájött, hogy idegenek között kell élniük és aludniuk, előttük vetkőzve és mosakodva.

Az egyik elmélázó kisfiút teljesen ledöbbentette az őt körülvevő kakofónia. Mindkét cipője orrát ünnepélyesen a vádlija hátsó részéhez dörzsölte, mintha le akarná törölni róluk a horzsolásokat, majd felnézett rám, és megszólalt:

– A padlón mindig olyan piszkos leszek!

Lehajoltam, hogy megsimogassam a fejét.

– Csak egy kis ideig lesz így, ígérem – mondtam neki. – Pillanatok alatt rendbe hozzuk ezt a helyet. Csak légy jó fiú, az édesanyád kedvéért!

Az egyik kisgyereket a karomba véve belefújtam a sípomba, és hozzákezdtem, hogy kitereljem a kisebb gyerekeket játszani. Kivezettem őket a havas udvarra, hogy a szüleik kicsit összeszedhessék magukat, és megkérdeztem:

– Ki tudja, hogyan kell fogócskát játszani? Aki a legtovább elkerüli, hogy megfogják, az kap majd egy kanál lekvárt.

3

1924 júniusa, Aachen,
Németország

A fém megcsillant a reggeli napfényben, átmenetileg elvakítva a pengét élező férfit. Elégedetten, amiért elég élesre fente, hirtelen elvágta egy tágra nyílt szemű bárány torkát, amely a patáinál fogva lógott alá egy kampóról. Ahogy az állat gyomorforgatóan gurgulázni kezdett, hirtelen felöklendeztem a reggelimet.

– Alfred! – kiáltott fel az apám, a csalódottságtól eltorzult arccal. – Szedd már össze magad, fiú! Sosem lesz belőled mészárosmester, ha mindig ezt csinálod!

A kézfejemmel megtöröltem a számat, és szégyenkezve elbotorkáltam. Nyolcévesen annyira szerettem volna megfelelni az apámnak, de soha semmit nem tudtam jól csinálni, ellentétben jóképű, karizmatikus bátyámmal, Paullal, aki a család szeme fénye volt.

Miután két háztömbnyit futva visszaértem a házunkhoz, amely Németország legnyugatibb városában, Aachenben állt, Pault a szobájában találtam a héber könyveivel, ahogy épp rabbinak készülve tanult. Anyánk támogatta abban, hogy ezt a hivatást választotta, de apánk titokban azt remélte, az idősebbik fia veszi át a családi vállalkozást. Ahogy én is ebben reménykedtem.

– Megint hánytam – mondtam a bátyámnak, miközben leültem az ágya szélére, és a lábaimat lóbáltam, mivel túl rövidek lévén nem érték el a padlót.

Felsóhajtott, és együttérző tekintettel pillantott rám.

– Ó, Fredy! Mit mondott a papa?

– Dühös volt – feleltem, szomorúan bámulva ki az ablakon.

Paul letette a töltőtollát.

– Valójában nem dühös. Csak szeretné, ha büszke lehetne a fiaira. Láttad az értesítőt, amit az újságban tett közzé, amikor megszülettél.

– Persze – mondtam a szalon falán függő, bekeretezett újságkivágásra gondolva, amely hírül adta, hogy 1916. február 11-én megérkeztem mint az ő zweiter Kriegsjungéja, vagyis a „második háborús fia”. Az elkeseredett katonai konfliktus közepette, amely alól apámat felmentette a szakmája, a Birodalom újabb fiaként üdvözöltek, miközben a határon túli lövészárkokban ezrek haltak meg.

– De nem csak arról van szó, hogy kényes vagyok, ugye? – nyöszörögtem, és arra gondoltam, milyen arcot vágott apa, valahányszor visszahőköltem a tányéromra dobott újabb adag hústól. – Még mindig úgy gondolja, hogy túl kicsi vagyok a koromhoz képest.

Apám leggyakoribb panasza az volt, hogy olyan kövérnek kellene lennem, mint egy hentes kutyájának. Rossz fényt vetett rá, hogy ilyen sovány voltam. A bátyádnak nagyon egészséges az étvágya – mondta nekem. – Neked miért nem?

– Miért nem mondod el neki, hogy mit érzel valójában a hús látványától? – kérdezte Paul, visszafordulva a könyveihez.

Továbbra is a lábamat lógáztam. Nem tudtam, hogyan magyarázzam el, milyen rossz érzés számomra megenni egy borjút, amelynek bársonyos orra a kezemhez simult, miközben bizalommal teli szemekkel nézett rám. Mivel a szívem mélyén tudtam, hogy sosem lesz belőlem mészárosmester, és a vágóhidat sem tudnám vezetni, elhatároztam, hogy más módon fogom lenyűgözni az apámat.

*

A válasz az Eifel hegység erdeiben tett kirándulásaim egyikén ötlött fel bennem, ahova Paullal szinte minden vasárnap elmentünk a zsinagógánk ifjúsági egyesületével. A zöldellő ösvényeken sétálva vagy a folyók és a tavak partján futva döbbenten tapasztaltam, hogy sokkal jobb az állóképességem, mint a többi fiúnak.

Még a bátyámnál is kitartóbb voltam, első alkalommal bizonyulva jobbnak nála valamiben.

– Idetartozol a hegyek közé, Fredy – mondta Paul vágyakozva aznap, amikor egy öt mérföldes túra után egy régi sportsérülése égető fájdalmat okozott neki. Letettem a hátizsákját, ahogy a sajátomat is, és elvigyorodtam, amikor hozzátette: – A Mindenható teremtette Földön itt érezheted magad legközelebb a Mennyországhoz.

Körülnéztem, és tudtam, hogy igaza van. A lomboktól dús vadonban mindig magasztos érzés töltött el. Egy pillangó színes szárnyai éppúgy megdobogtatták a szívemet, mint az, amikor felfedeztem egy madárfészket, főleg ha azt puha tollpihékkel bélelték ki. Ha észrevettem egy vaddisznót valamelyik tisztáson, az nagyobb izgalmat jelentett számomra, mint bármelyik képregény, amit olvastam, és a vízesés melletti éjszakai táborozástól elállt a lélegzetem. A csillagok alatt, eggyé válva a természettel, másra sem tudtam gondolni, mint hogy levetkőzzek és belemerüljek a jeges vízbe, majd újjászületve bukkanjak elő.

Amellett, hogy a természetben szabadnak érezhettem magam, volt egy hátsó szándékom is. Tudtam, hogy valószínűleg sosem leszek olyan, mint egy hentes kutyája, de ha erőssé válok, akár egy ökör, akkor széles vállú apám, a férfiasság hagyományos megtestesítője elégedett lesz velem.

Amikor aznap lejöttem a hegyről, mögöttem a sántikáló Paullal, eszembe jutott, hogy apa mostanában nem tűnt a szokásos önmagának. Híján volt a tetterőnek, amit annak tudtam be, hogy hazánk két évvel a születésem után elvesztette a háborút. A veszteség mintha még a velőt is kiszívta volna a csontjaiból.

Hogyan élhetjük túl ezt a megaláztatást? – átkozódott. – Mire építkezhetne Németország, ha milliós jóvátételeket kell kifizetnünk?

Én csak annyit tudtam, hogy amikor területeket kellett átengednünk, az polgári zavargásokhoz vezetett, amelyek egy részének magam is tanúja voltam az iskolából hazafelé menet.

A Jakobstraße egyik sarkán befordulva egy csapat munkásba botlottam, akiknek egy harsány szakszervezeti vezető épp beszédet tartott.

– A császári hadsereg nem a csatatéren vesztette el ezt a háborút! – kiabálta egy fémmegafonon keresztül. – Azért vesztettünk, mert hátba szúrtak minket a kommunisták, a szocialisták és a zsidók!

Éreztem, hogy a vér az arcomba szökik. Lehajtottam a fejem, és a lépteimet meggyorsítva elsiettem a feldühödött tömeg mellett, közben azon tűnődtem, mi a csuda közünk lehet ahhoz, hogy Németország elvesztette a háborút. Amennyire tudtam, addig a pillanatig az egyik szomszéd fiútól eltekintve senki sem mondott rólam vagy a családomról semmi csúnyát, ezért megráztak a hallottak.

Miután biztonságban hazaértem, megkérdeztem Pault, hogy mire gondolt az a szakszervezeti vezető. A bátyám vállat vonva azt felelte:

– A zsidókat mindig elnyomták, és ez valószínűleg örökre így is lesz.

Teljesen elképedtem.

– De miért, Paul? Mit tettünk?

Hogyhogy eddig nem tudtam erről? Vagy csak vak voltam?

– A kérdésedre nincs egyértelmű válasz – mondta komor arccal Paul. – Talán a hitünk keltette nyugtalanság az oka. És bizonyára az, hogy nem értik a hagyományainkat. Néhányan talán még fenyegetést is látnak bennünk. Bármi legyen is az ok, a különbözőség félelmet kelt, ami gyűlöletté válhat.

Megrázott Paul közömbös magyarázata. Egészen addig úgy gondoltam magamra, hogy elsősorban német vagyok, és csak másodsorban zsidó, és azt hittem, a családom egy nagyobb közösség szerves része. Még a keresztény körmeneteken is részt vettem, mert szerettem a drámaiságukat és a jelmezeket. Sosem jutott eszembe, hogy a többi ember talán másképp látja mindezt.

Szerettem volna egy felnőttel is beszélgetni erről, de az anyámat túlságosan lefoglalta, hogy a divatos magazinjait lapozgassa, arról panaszkodva, hogy vissza kell fognia a kiadásait, az apám pedig egyre mogorvábbá vált, amiért a vásárlói kezdtek elmaradozni.

– Ma csak öt vásárló járt a boltban – mondta egyik este, amikor munka után hazaért. Az állkapcsa keményen megfeszült, miközben a konyhaasztalra dobott egy csomag húst. Látva, hogy az arcom elkomorodik, megpróbált mosolyogni. – De nem szabad hagynunk, hogy eluralkodjon rajtunk a kétségbeesés, igaz? Ahogy azt a mondás is tartja, Fredy: „Aki nem tudja elviselni a rosszat, az nem fogja megérni, hogy lássa a jót.”

*

– Ma este elpakolom a könyveket, Herr Steil – jelentkeztem önként az óra végén, miközben a barátaim metsző tekintettel néztek rám, hogy ilyen stréber vagyok. Kacsintottam, mintha valami titkos szándék vezérelne, és grimaszolni kezdtem a tanár háta mögött, de úgy tűnt, a tarkóján is van szeme, és megperdülve elcsípett a fintorgás közepette.

Paul figyelmeztetése után úgy véltem, a legjobb módja annak, hogy az emberek megkedveljenek, ha segítőkész vagyok. Ezt elsőként Herr Steilon próbáltam ki. Ő volt a kedvenc tanárom: jóindulatú, érzékeny ember, aki hittant és költészetet tanított, és úgy szólított, hogy „mein Junge”. Az egyetlen tanár, aki nem adott körmöst, és nem használta a pálcáját. Miközben az íróasztalánál ült és esszéket javított, én a könyveket pakolgattam, és az apám kedvencét, Beethoven Örömódájának dallamát kezdtem dúdolni. Az ének optimista szavai mindig megragadták a szívemet. A zenei képességeimet az apámtól örököltem, aki bátorított, hogy az iskolában tanuljak meg gitározni, majd furulyázni.

– Tudtad, hogy Beethoven süket volt, amikor ezt a művet írta?

A hátam mögül jövő hang kizökkentett az álmodozásból. Herr Steil engem figyelt.

– Valóban, uram?

– Igen, Alfred. Szinte teljes egészében emlékezetből komponált. Hát nem hihetetlen?

– Az, uram.

Mivel nem mondott semmi mást, csak üldögélt tovább, rájöttem, hogy talán ő lehet a megfelelő ember, akivel beszélgethetnék, ha sikerülne összeszednem a bátorságomat.

– Aggaszt valami, Alfred? – kérdezte, mire én belenéztem halványkék szemébe, és azon tűnődtem, vajon honnan tudja.

– Hát, igen, uram, egy kicsit.

– Mi az?

Két lépéssel közelebb mentem, leültem egy székre, és kiböktem:

– A bátyám szerint mindenki gyűlöl minket.

Herr Steil a homlokát ráncolta.

– Kiket gyűlölnek? Téged és a bátyádat?

– Igen, és az összes zsidót.

Bólintott, ahogy hirtelen megértette.

– Miért gondolja ezt a bátyád?

– Mert elvesztettük a háborút, és mert pénzt adtunk kölcsön, és… Ó, már nem emlékszem a többi okra, de úgy tűnik, sok van belőlük!

Herr Steil kifürkészhetetlenül elmosolyodott.

– Hát, Alfred, ezt nem tudom biztosan. De azt tudom, hogy az életünk különféle szakaszaiban mindnyájan szembesülünk prekoncepciókkal. Az egyetlen, amit tehetünk, hogy eldöntjük, miként reagálunk rájuk.

Összehúztam a szemöldökömet.

– Pre… koncer… ciókkal?

Herr Steil felállt, és egy nagy könyvért nyúlt.

– Nézzünk utána a szótárban, rendben? – intett oda magához, és figyelte, ahogy végigfuttatom az ujjam a lapon, megkeresve a szót, majd küzdeni kezdek a meghatározással.

– A pre… pre…

– Prekoncepció.

– Olyan előre kialakított vélemény, amely nem észérvekre vagy tapasztalatokra épül.

– Érted? – Megráztam a fejem. – Azt jelenti, hogy az emberek néha előre eldöntik, kedvelnek-e téged, vagy sem, noha még sosem találkoztak veled, és nem tudják, milyen is vagy valójában.

– De ez nem igazságos!

– Valóban nem az. Ha pedig valami nem igazságos, az sérti az emberek érzéseit, és elszomorítja vagy feldühíti őket. Ismered a Stock und Stein című gyerekverset?

Bólintottam.

– Stock und Stein brechen mein Gebein, doch Worte bringen keine Pein.

– Így van. Nagyon jó! „A botok és a kövek eltörik a csontjaimat, de a szavak nem okoznak fájdalmat.” És mit gondolsz, miért nem okoznak fájdalmat?

Tétovázva a számhoz emeltem a kezem.

– Nem tudom, uram.

– A szavak nem okozhatnak fájdalmat, ha valaki úgy dönt, hogy nem hagyja. Érted már?

– Azt hiszem, uram.

– Miközben felnősz, Alfred, sokféle emberrel találkozol, és nem mindegyik fog kedvelni téged. De ez nem számít. Csak maradj hűséges azokhoz, akik kedvelnek, míg a többiekkel ne foglalkozz!

– Ne foglalkozzak?

– Igen, vagy még jobb, ha odaállsz eléjük, barátságosan kezet rázol velük, és mosolyogsz. Mutasd meg nekik, hogy sem a szavaik, sem a tetteik nem bántanak téged! Ez megfosztja őket a hatalmuktól.

Mélyen elgondolkodva bólintottam.

– Értem, uram. Köszönöm.

*

Attól kezdve azt tettem, amit a legtöbb korombeli gyerek, és azokra a dolgokra összpontosítottam, amelyek a legjobban érdekeltek. Elengedtem a fülem mellett a bántó megjegyzéseket, és belevetettem magam a dráma, a sport és a természetjárás iránti szeretetembe, ami megmentett a tanulás unalmától.

További örömömre szolgált az iskolakert gondozása, amely friss terményeket biztosított a szegényebb helyi családok számára. Mindig is jobban örültem annak, ha a földtől volt piszkos a kezem, mintha belektől, tollaktól és szőrtől. A szabadban töltött több idő azzal a nem várt előnnyel járt, hogy erősebb és izmosabb lettem, ami javította a képességeimet az iskolai sportokban.

– Még egy érem, Fredy! – lelkendezett az apám a sportnapon, amikor hat díjat gyűjtöttem be. – Bravó, fiam! A szalonban állítjuk ki őket, a többivel együtt!

– Köszönöm, Papa! – áradoztam boldogan, amiért sikerült megváltanom magam.

Utána a közös zuhanyzóban összehasonlítottam a testalkatomat a körülöttem levő sápadt, petyhüdt testekkel, és tréfásan úgy neveztem őket, hogy „kleine Würstchen”: kis kolbászok. Később, aznap este, amikor a fürdőszobában a tükörképemre néztem, úgy döntöttem, tetszik, ahogyan kezdek kinézni: napbarnítottnak, fittnek és egészségesnek.

Olyan elégedett voltam magammal, hogy berontottam a bátyám szobájába, és bejelentettem:

– Egy nap részt fogok venni az olimpiai játékokon!

Mindent előre kigondoltam, és úgy számoltam, hogy 1936-ban, a tizenegyedik olimpián épp a legjobb korban leszek. Tizennyolc évvel a háború után ez lenne a tökéletes alkalom számomra, hogy helyreállítsam a nemzet büszkeségét. Már láttam magam előtt az egészet, különösen az apám arcát, ahogy a dobogón állok, nyakamban a csillogó aranyéremmel.

Paul felnevetett, de nem hagytam, hogy ez elcsüggesszen.

– Lehet, hogy megvan a véleményed, bátyám, de ez nem bánt engem. Hidd el, olyan zsidó leszek, akire ez az ország büszke lehet!

Úgy éreztem, végre van célom, és még a szorongásomat is le tudtam küzdeni, amikor iskola után apával dolgoztam. És akkor először jöttem rá, hogy szüksége van a segítségemre.

Sosem felejtem el azt a napot, amikor felnéztem, és egyszerre rájöttem, hogy valami sokkal komolyabb baj van. Épp egy oldal marhahúst akasztott fel a mennyezetről alálógó kampóra, ahogy már ezerszer tette, amikor majdnem összeroskadt a súly alatt. Addig még egyszer sem láttam őt megingani, és elakadt a lélegzetem a látványtól.

– Papa!

Kétrét görnyedt, és csorgott róla az izzadság, miközben elfordította a fejét, és mélyen ülő szemeit rám szegezve így kiáltott:

– Mit bámulsz? Menj vissza dolgozni!

Aztán minden erejét összeszedve befejezte a munkát, és levegő után kapkodva odébb tántorgott, hogy ne láthassam.

Néhány hét múlva a férfiú, akit legyőzhetetlennek hittem, ágynak esett, egy olyan betegségtől szenvedve, amelynek még nem adtak nevet.

– Nem szabad zajt csapni vagy zavart kelteni a házban – adta utasításba a háziorvosunk, Klender doktor, miközben becsukta a vendégszoba ajtaját, ahol apa a sötétben feküdt. – Létfontosságú, hogy pihenjen.

– Mi lesz a bolttal? Hogyan fogunk így boldogulni? – kiáltotta anyám, a kezét tördelve.

– Nem tudnának segítséget kérni a bátyjától, Alfredtől? – kérdezte az orvos. – Elvégre sikeres üzletember.

Alfred Heinemann, akiről elneveztek, negyvenéves szabó volt, és egy textilipari vállalatot vezetett egy közeli rajnai városban. Nem igazán ismertem őt, de amikor megszülettem, küldött nekem egy játék kutyát, amit Emilnek neveztem el. Szürke bundája volt, üvegből készült fekete szeme, és a fülében a Steiff cég védjegyként használt gombja. Esténként nem tudtam nélküle elaludni.

*

Amikor Alfred megérkezett Aachenbe, akár a hőséget megtörő nyári vihar, azonnal megkedveltem. Magas és jóvágású volt, és rendelkezett valamivel, amit úgy neveznek, hogy „poroszos tartás”. Sokat utazott, és történetekkel töltötte meg a fejemet.

– New Yorkban vannak a világ legmagasabb épületei – mesélte nekem. Barna haját fényesen csillogó Haarpomadéval simította le. – Felhőkarcolóknak nevezik őket, mert tényleg úgy néznek ki, mintha az égig érnének.

– Melyik a legmagasabb közülük, Onkel? – kérdeztem izgatottan.

– A Woolworth Building Manhattanben. Több mint tizenhárommillió dollárba került, és kétszázötven méter magas. Ötvenemeletnyi irodája van, és a liftjei percenként kétszáz métert tudnak megtenni. Attól, amelyik a kilátószintre vitt, majdnem orrvérzést kaptam.

Behunytam a szemem, és már a gondolattól is elszédültem. Mindent meg akartam tanulni ettől az embertől, akinek az élete olyannyira lenyűgözőnek tűnt. Nemcsak fizikailag volt impozáns, de a divat terén is kifogástalan érzékkel rendelkezett, ami túlmutatott azon, hogy le kellett nyűgöznie a vásárlóit.

– Mindig ügyelj arra, hogy kifogástalanul nézz ki, Fredy! – mondta, miközben méretet vett rólam az első hosszúnadrágomhoz és a hozzá illő zakóhoz. A mérőszalagot a nyakába akasztva egy pillanatra hátrébb lépett, és kritikus tekintettel végigpillantott rajtam. – Tudod, jóképű fiatalember vagy, és ha továbbra is edzed a testedet és odafigyelsz a megjelenésedre, akkor biztosan mindenkire jó benyomást fogsz tenni, akivel találkozol. – A tűket a fogai közé szorítva kacsintott, és hozzátette: – Ez alatt a lányokat is értem.

Éreztem, hogy lángolni kezd az arcom, és a tükörben észrevettem rémült arckifejezésemet, ezért gyorsan félrenéztem.

Mivel le akartam nyűgözni a nagybátyámat, elvittem a kedvenc erdei ösvényemre, azokra a helyekre, amelyeket az apámnak már régóta szerettem volna megmutatni. Rövidnadrágot és magas szárú zoknit viselve, görnyedten lopakodtam fel a dombtetőn, azt a fehér szarvasbikát keresve, amelyet egyszer láttam a tóból inni, ahogy hosszú, rózsaszín nyelvével szomjasan lefetyelte a vizet.

– Az ilyen szarvasok ritka, legendás teremtmények – magyaráztam. – Azt mondják róluk, hogy olyanok, mint valamiféle hírnökök, és a tisztaságuk bizonyítja az alvilág létezését. Eddig csak egyet láttam, de elállt tőle a lélegzetem.

Aznap nem láttuk a szarvast, de észrevettünk egy ritka eurázsiai nyaktekercset, egy olyan harkályfélét, amely majdnem száznyolcvan fokban el tudja fordítani a fejét. Ahogy folytattuk az utunkat, egy arra járó túrázó apának és fiának hitt minket, és azt mondta a nagybátyámnak:

– Milyen derék fiatalember! Biztos nagyon büszke Tato lehetsz!

Alfred nem szólt semmit, nekem viszont úgy dagadt a mellkasom, mint egy erdei galambé.

– Venned kell magadnak egy jó távcsövet, Fredy! – erősködött később, amikor a kezemet a szememhez szorítottam, hogy jobban lássak egy, az égen köröző verébsólymot. – Meglepődnél, mennyivel többet láthatsz vele. Ó, és szerezz egy sípot is! Ha netán bajba kerülsz, és egyedül vagy, akkor segítséget hívhatsz vele.

Nem tudhatta, hogy sosem jutott volna eszembe ilyen ajándékokat kérni a szüleimtől. Ehelyett hónapokig gyakoroltam a fütyülést a hüvelyk- és mutatóujjammal, ahogy Alfredtől láttam, bár folyton csak kiábrándító, süvítő hangokat adtam ki.

Mivel a nagybátyám a sajátja mellett a mi üzletünk vezetését is átvette, úgy tűnt, hogy anya eltűnt az életünkből, és csak akkor hallottunk felőle, amikor késő este hazajött bridzsezés után, amit korábban Apával együtt szoktak játszani. Feküdtem az ágyban, hallgattam, ahogy egy dalt dúdolva lerúgja a cipőjét, és közben arra gondoltam: „Maradj már csendben, Anya! Nem tudod, hogy Papa haldoklik?”

Ezt senki sem mondta ki, de valahányszor Klender doktor újabb adag morfiummal érkezett, az arckifejezéséből tudtam, hogy az apám életereje egyre apad.

A tizedik születésnapom előtti héten Apa végül megadta magát annak, ami gyötörte. Negyvennégy éves volt.

– Gyertek, és rójátok le a tiszteleteteket! – mondta Anya, bevezetve minket Apa szobájába, és közben úgy összeszorította a száját, hogy annak sarkaiba beletapadt a púder. Mialatt Paul előre-hátra hajlongva imádkozni kezdett, Anya az ágy felé lökdösött.

Tátott szájjal állva bámultam azon szülőm viaszosnak tűnő porhüvelyét, aki törődött velem. A tekintetem a mellkasára tapadt, de hiábavalóan figyeltem bármilyen rezdülést ott, ahol egykor a szíve dobogott. A szemhéjain, amelyek többé nem nyíltak ki, pénzérmék pihentek, és azon tűnődtem, vajon az apám félt-e a végén.

Másnap a temetéséhez öltözve felvettem az új, szürke öltönyt, amelyről most már tudom, hogy a nagybátyám kifejezetten erre az alkalomra készíttette. Bár túl bő volt rám, mégis azt kívántam, bárcsak Apa láthatott volna benne. A hagyományoknak megfelelően a kis családunk egy héten át süvét ült, és vendégeket fogadott, miközben anyám fekete fátyolon keresztül bólogatott, a bátyám pedig az imádságokat vezette. Paul rendkívül komolyan vette a halál kérdését, és úgy tekintett rá, mint a rabbivá válás főpróbájára.

A látogatók között bolyongva betértem a szalonba, hogy megkóstoljam az ételeket, amelyeket nekünk hoztak. Szedegettem a Spätzléből és a babkából, a töltött káposztából és a latkéből. Hirtelen összeszorult a torkom, amikor beleharaptam egy hatalmas szelet köménymagos süteménybe, ami az apám kedvence volt, és könnyek szöktek a szemembe, ahogy felkiáltottam:

– Nézd, Papa, végre megjött az étvágyam!

Csak akkor jöttem rá, hogy a születésnapom teljesen észrevétlenül telt el, amikor a süve véget ért. Ezen a mérföldkőnek számító Geburtstagon kihagytam a lehetőséget, hogy „napkeltétől napnyugtáig” ünnepelhessek, kerülve a házimunkát és a házi feladatot, ahogy a szokások szerint lenni szokott. Nem volt torta, sem papírkorona, és egyetlen ajándék sem. Még Onkel Alfred is elfeledkezett róla, és miután segített anyámnak eladni azt, ami a húsüzletből megmaradt, elhagyott minket.

– Légy jó fiú, Fredy, és ne felejtsd el, amit tanítottam neked! – mondta, megsimogatva a fejemet, mint egy kutyának, majd kisétált az életemből. Az ő távozása majdhogynem jobban fájt, mint a papám elvesztése. Csak ekkor kezdtek potyogni a könnyeim. Emilt a mellkasomhoz szorítva keserű könnyeket hullattam a párnámba az apám egykori faágyán.

Alighogy Alfred elment, a házunkban fehér lepedőkbe burkolták a bútorokat, majd Paul és én rokonokhoz kerültünk, hogy ők vigyázzanak ránk, amíg anyánk elutazik.

– Elmegyek. – Ez volt minden, amit magyarázatként adott. Elhagyatottan bámultam a székek kísérteties alakját, miközben Anya azt mondta Paulnak: – Vigyázz az öcsédre!

Szinte elárvulva, az anyánk ezen néhány szófordulatával kiszakadtunk abból az életből, amelyet addig természetesnek tartottunk.

– Ne aggódj, Fredy! – próbált megnyugtatni Paul. – Anya hamarosan hazajön, és akkor minden visszatér a régi kerékvágásba.

Tévedett. Anya egy évig nem tért vissza, majd amikor megtette, már új férje és más vezetékneve volt. Mintha Apa sosem létezett volna.

4

1942 januárja, Terezín, Csehszlovákia

És egyre csak jöttek. Ahogy meneteltek, a lábaik dobogása ritmikusan visszhangzott ide-oda az épületek között. A reménykedők, a rezignáltak, a rettegők és az ártatlanok. Lehajtott fejjel, kifejezéstelen arccal vonultak be az állomásról. Még több ágyat kellett biztosítani, még több szájat etetni. Még több holttestet eltemetni.

– A gettó lakossága néhány hét alatt a hétszeresére nőtt – jelentette be Leo Janowitz, a Tanács titkára egy heves hangulatú ülésen. – A körülmények egyre elviselhetetlenebbek. Emberek halnak meg szükségtelenül.

Számos más panasz is elhangzott, a latrináknál való sorban állástól kezdve az ételeken át, amelyek kihűltek, mire felszolgálták őket, egészen a minket őrző cseh csendőrök követelte kenőpénzekig.

Megvártam, amíg a megbeszélés véget ér, majd követtem Jakobot kifelé, és elkísértem a körútján, kezdve a konyhán tett látogatással, ahol ellenőriztük a legutóbbi, rossz minőségű szállítmányt.

– A gyerekek azok, akik miatt aggódom – mondtam neki, miközben felemelte a levesesüst fedelét, és szólt a szakácsnak, hogy tegyen bele még több zöldséget. – Az otthonuktól elszakítva vonatra tették és egy olyan helyre vitték őket, amelynek a létét még csak fel sem tudják fogni.

Jakob szó nélkül továbbment, hogy megvizsgáljon egy szállítmány lisztet, amely tele volt zsizsikkel.

– Zsúfolt, egészségtelen helyiségekbe vannak zárva, és friss levegőhöz csak az órákig tartó, végeláthatatlan névsorolvasások alkalmával jutnak, amikor is a nácik háromszorosan ellenőrzik a létszámunkat – tettem hozzá. – Ki kell hoznunk őket onnan.

Miután kiléptünk a konyhából, és a panaszosokat elhessegetve végigvonultunk a folyosón, Jakob így szólt hozzám:

– Nagyon jól tudod, hogy senki sem hagyhatja el a barakkokat. Tehát mi a javaslatod, hova vigyük őket?

– Különleges helyiségekbe, ahol könnyebb lenne kezelni őket. Elkezdhetnénk órákat adni azoknak, akik lassan lemaradnak az iskolai tanulmányaikkal.

Jakob metsző tekintettel fordult meg.

– Az utolsó, amit az SS akar, még több tanult zsidó, Fredy. Súlyos büntetést helyeztek kilátásba mindenkinek, akit tanításon kapnak.

– Bármit is tegyünk, egy olyan helyen, ahol újra gyerekek lehetnek, legalább egy kicsit megóvhatjuk őket a kétségbeeséstől.

A mentorom fürgén bement az irodájába, tudomást sem véve azok tömegéről, akik az ajtó előtt várakoztak, lesben állva, hogy benyújthassák a petícióikat. Rendíthetetlenül követtem őt, és határozottan becsuktam magam mögött az ajtót, amelyet tucatnyi csalódott kéz kezdett csapkodni.

– A női barakkok túlzsúfolódtak, és több nő haja szinte egyik napról a másikra megőszült – folytattam. – Az összeomlás szélén állnak.

Jakob az ujjaival végigsimított a saját finom szálú haján.

– Mindezzel én is tisztában vagyok, Fredy, de nem tudunk csak úgy helyet találni több száz gyereknek. Amíg nem hozunk rendbe még több épületet, addig minden négyzetcentiméternyi hasznos területre szükség van.

A vereséget beismerve lehajtottam a fejem. Tudtam, milyen óriási feladat előtt áll a Tanács. Mindnyájunkat fojtogatott az érzés, hogy csapdába estünk, miközben minden napot az éhségtől kimerülten kezdtünk el és fejeztünk be.

– Most már ez az életünk – mondta Jakob, nehézkesen leülve a székére, majd lejjebb húzta szarukeretes szemüvegét, hogy megdörzsölje fáradt szemeit. Már távolról sem hasonlított arra a rózsás arcú fickóra, akivel Prágában találkoztam először. Mintha egy egész élettel korábban történt volna. – Berlin azt a benyomást akarja kelteni, hogy a gettót mi irányítjuk, de valójában csak az ő parancsaikat hajtjuk végre. Nagyon ravaszul kitalálták.

– Legalább az SS távol marad – jegyeztem meg, hálát adva, amiért nem járőröznek naponta.

– Csak azért, mert rettegnek a betegségektől. Hallottad, hogy nyolc lány halt meg skarlátban? – Az arckifejezése elsötétült, ahogy folytatta: – Úgy döntöttünk, hogy a tizennégy év alatti gyerekeknek és a munkaszolgálatosoknak nagyobb fejadagot adunk, de ezt csak úgy tudjuk elérni, ha csökkentjük az öregek és a gyengék adagját. – Szomorú tekintettel nézett rám, és hozzátette: – Ein Loch mit dem anderen zustopfen, Fredy.

Csupán betömjük az egyik lyukat egy másikkal.

*

A túlzsúfoltsággal kapcsolatos panaszok süket fülekre találtak a náciknál, mígnem egy nap Leo azt mondta, a Tanács végre jó híreket kapott.

– Az SS egyetért abban, hogy tenni kell valamit.

Órákon belül rendkívüli értekezletet hívtak össze, hogy közöljék a nácik megoldását. Miután mindannyian bezsúfolódtunk a terembe, Jakob felállt, hogy beszéljen.

– Azt a parancsot kaptuk Berlinből, hogy készítsünk elő ezer foglyot átszállításra Lettországba, a rigai gettóba. – Mindenkinek elakadt a lélegzete. Jakob arca elgyötörtté vált, ahogy hozzátette: – Negyvennyolc órán belül indulnak. El kell döntenünk, ki marad és ki megy. Ez óriási felelősséggel jár. – Mivel a teremben felbolydulás tört ki, és az emberek kiabálni kezdtek, Jakob felemelte a kezét. – Az elöljárók és a közvetlen családtagjaik a létfontosságú munkájuk miatt kivételt képeznek ez alól, akárcsak az AK tagjai, a külföldiek, az árjákkal házasodott zsidók és a Nagy Háború veteránjai, de mindez nem könnyíti meg a munkánkat.

Feszült csend szállt alá, ahogy a hír leülepedett. Bármennyire is utáltuk a zsúfoltságot, erre egyikünk sem számított. Viszonylag biztonságban éreztük magunkat Csehszlovákiában, ezért elborzasztott a gondolat, hogy deportálnak minket.

– Tekintettel a kényszermunkatáborokról szóló hírekre, hogyan küldhetünk bárkit is a bizonytalan sors felé? – kérdezte Leo, sokak aggodalmának adva hangot.

– Kerítsünk önkénteseket azok közül, akik kétségbeesetten el akarnak menni, vagy csak válogassuk ki a munkaképeseket? – kérdezte valaki más.

– Ha egész családokat küldünk el, mi lesz ott a fiatalokkal és az öregekkel? – kérdeztem.

Jakob felsóhajtott.

– Ezeket a kérdéseket mind figyelembe kell vennünk, mert ha csak az egészségeseket választjuk ki, akkor a rokonaik szinte biztosan úgy döntenek, hogy velük tartanak.

A szavait komorsággal terhes csend követte.

– Bárhogy is döntsünk, a gyerekeket meg kell kímélni mindettől! – erősködtem, helyeslő morajlást váltva ki.

Jakob bólintott, de nem nézett a szemembe. Mihelyt a megbeszélés véget ért, megkerestem Gonda Redlichet, az Ifjúsági Segélyszervezet vezetőjét, akivel együtt dolgoztam Prágában.

– Segítened kell megvédeni a gyerekeket! – könyörögtem. Megállapodtunk abban, hogy egyesítjük az erőinket, majd a következő két napot és éjszakát ébren töltöttük, hogy minél több embert levegyünk a deportálandók listájáról. A nyomás óriásinak tűnt, ahogy ketyegett az óra. Míg Gonda az íróasztalánál maradt, és a neveket ellenőrizte, én sietve egyik barakkról a másikra jártam, olyanokat keresve, aki kezeskednének a legkiszolgáltatottabb gyerekekért. Amikor a Tanács elé terjesztettek egy indítványt, hogy először az árva és a kísérő nélküli gyerekeket küldjük el, mondván, úgysincsenek családtagjaik, akik kifogást emelhetnének ez ellen, Gonda és én hevesen tiltakoztunk.

– Azért ők a lánc leggyengébb szemei, mert nincs senki, aki szólna a nevükben – bizonygattam. Eltartott néhány óráig, de végül sikerült elérnünk, hogy a tizennégy év alattiak mentességet kapjanak.

E kis győzelmek ellenére a lista összeállítása továbbra is komoly feladat maradt. Egyikünk sem aludt.

– A háború előtt az egyetlen célunk az volt, hogy ezeket a gyerekeket egy új földre küldjük, ahol új életet kezdhetnek – elmélkedett Gonda az íróasztalánál, a fejét a karjaira hajtva. – Most csak annyit tehetünk, hogy megpróbáljuk megmenteni őket a lehető legrosszabb sorstól.

Miközben minden nap a túlélésért folytatott küzdelemmel telt, naivnak tűnt az egykori elképzelés, hogy kivándorlunk az ígéret földjére.

A kérdés, hogy kiknek kellene felkerülniük a vonatokra, valóságos aknamezővé vált. A szégyen, amiért elküldjük a barátainkat, szinte elviselhetetlennek tűnt. Mindkét oldal árulásnak érezte, ami történik. Dühös vádaskodások hangzottak el, amikor valaki azért kilincselt, hogy megmentse a családtagjait, és bűntudatot próbáltak kelteni, ha nem jártak sikerrel.

– Az unokatestvéredet és a családját már lehúzattad a listáról! – kiabált rá az egyik elöljáró a másikra. – Most rajtam a sor!

Ahogy a névsor egyre bővült, egy tartalék lista is készült arra az esetre, ha valaki meghalna, vagy túl beteg lenne az utazáshoz. A következő feladat az volt, hogy minden egyes deportáltat tájékoztassunk a mi kis túlzsúfolt városunkban. Egynapi tanácskozás után a Gettowache őrséget elküldték, hogy vigyék ki a rettegett rózsaszínű cédulákat, amelyeken a vonathoz szokták rendelni az érintetteket, rendszerint a kora reggeli órákban. A címzetteket az egyes barakkok vezetőjének kellett felébresztenie.

– Mostantól mindenki rettegni fog attól, hogy az éjszaka közepén felkapcsolják a villanyt – mondta nekem Leo. – És amint a homokóra megfordul, a vezetőségi barakkhoz tódulnak majd, hogy lekerüljenek a listáról, mielőtt leperegnek a homokszemek.

A feszültséget tovább fokozta az SS azon nyilatkozata, hogy a foglyoknak önként kell jelentkezniük elszállításra, vagy megfelelő indokkal kell szolgálniuk, miért nem küldhetik el őket. Kétségbeesetten keresve valakit, akit hibáztathatnak, az emberek azt kérdezték, hogy a Tanács miért működik együtt a nácikkal. Vad történetek kezdtek keringeni arról, hogy az elöljárók szőnyegekkel és minden luxussal berendezett meleg szobák kényelmében hoznak élet-halál döntéseket, ami távol állt a valóságtól. A szobában, amelyen többekkel osztoztam, le kellett vernünk a jeget az ablakokról, és imádkoznunk kellett, hogy a hőmérséklet nulla fok alá csökkenjen, mert csak így engedélyeztek számunkra egy kis szenet. Mivel inkább egyedül szerettem lenni, ezért a kis irodámban maradtam, és késő éjszakáig dolgoztam.

– Nem is gondolnád, milyen messzire képesek menni az emberek, hogy ne kerüljenek fel arra a vonatra – mesélte Gonda, miközben a nevek között válogattunk, hogy kiegészítsük az elküldendők listáját.

– Lélekölő – értett egyet Jakob. – A szakácsok felajánlották nekem, hogy bármilyen ételt kaphatok, amit csak akarok, ha megmentem az egyiküket.

– Szerinted ez rossz? – kiáltott fel Gonda. – A nők valósággal rám vetették magukat! Rám, aki most fogok megnősülni! Mit gondolna Gerta, ha ezt megtudná?

Ahogy a menyasszonyára gondolt, levette a szemüvegét, és megtörölgette egy zsebkendővel.

– Az orvosokat is nyaggatják – jelentettem. – Láttam egy férfit, aki könyörgött az egyik medikusnak, hogy adjon neki valami olyan tablettát, ami kiüti.

Még többen próbáltak olyan kulcsfontosságú munkákat szerezni, amelyek mentességet adtak volna nekik a deportálás alól, mint a konyhai dolgozóké vagy a tűzoltóság tagjaié. Bernd, a díszlettervező, akit még Prágából ismertem, azért jelentkezett a rendőrséghez, mert ez kiváltságokat biztosított neki és a menyasszonyának, Ankának. Ahogy Zuzana édesapja, Jaroslav, az egykori játékboltos is, aki harcolt a Nagy Háborúban, szívesen vette fel a jellegzetes fekete sapkát, rajta a sárga pánttal, ha ezáltal megmenthette a családját.

Emellett elmondott valamit Zuzanáról, amit nem is sejtettem.

– Kiváló zongoraművész, és korábban Párizsban tanult, amíg a nácik meg nem szállták a várost. – Jaroslav arca elborult a gondolatra, hogy mitől fosztották meg a lányát. – Mostanra már meghallgatni is alig képes szeretett Bachját.

Bólintottam, felsóhajtva a gondolattól, hány fiatal élet szakadt félbe, és milyen célból.

*

Bár Gondával sikerült „leszednünk” a gyerekeket a listáról, közel sem számítottam olyan fontosnak, mint azt a közbenjárásomért könyörögő emberek gondolták.

– Sajnálom, de nem tudok segíteni. – Naponta legalább egy tucatszor kellett elismételnem ezt a mondatot.

Egy Ilse nevű, kukoricasárga hajú nő máshogy próbálkozott. Miután egy este sarokba szorított az egyik folyosón, az egykori revülány olyan erővel lökött a falhoz, hogy kiszorult belőlem a szusz.

– Ó, hát itt vagy, Fredy! – dorombolta, és hosszú, sötét szempilláin keresztül, amelyek elárulták a valódi hajszínét, a szemembe nézett. – Az a szóbeszéd járja a gettóban, hogy azért nem találsz magadnak feleséget, mert minden szeretetedet a gyerekeknek tartogatod. – Az ujjaival egyre feljebb haladt az ingemen, azt kérdezve: – Ez igaz, vagy talán többről van szó?

Az egész testemet félelem járta át attól, amire célozgatott, ezért idegesen rámosolyogtam, és felhoztam azt a kifogást, amit már évek óta mondogattam.

– Igazán hízelgő, de még nem állok készen egy kapcsolatra.

Pontosan ugyanazokat a szavakat használtam, mint a héten már korábban is, amikor néhány kamasz fiú, mivel zavarta őket, hogy még sosem volt barátnőm, megpróbált összeboronálni egy gyönyörű fiatal nővel, akinek állításuk szerint nagyon tetszettem.

– Ó, Fredy! – suttogta Ilse görbe mosollyal. – Ki beszélt itt kapcsolatról? – Az arcomhoz nyúlt, majd szájon csókolt.

Ellöktem magamtól, és lüktető ajakkal elmenekültem.

Amikor a következő reggelen az elosztóközpont előtt álló sornál egy másik nő is megragadta a karomat, azt hittem, hogy megint ugyanaz fog történni. Egy Hana nevű özvegyasszony volt az, akinek a férje agyvelőgyulladásban halt meg, amit aztán a gyermeke is elkapott. Annak ellenére, hogy a takarítóbrigádban dolgozott, Hana éjjel-nappal a melléhez szorítva tartotta a beteg csecsemőt, akit az anyai szeretet végül megmentett.

– Tudsz nekünk segíteni, Fredy? – könyörgött könnyes arccal, és elmondta, hogy az öccse, Pavel rózsaszín cédulát kapott. – Nélküle nem boldogulunk.

– Meglátom, mit tehetek – feleltem, bár gyanítottam, hogy csak késleltetni tudom az elkerülhetetlent. Még ha el is érném, hogy töröljék a listáról, valaki másnak kellene a helyére kerülnie. Miután átgondoltam a dolgot, előálltam egy megoldással.

– Szeretnék önként jelentkezni a listára – mondtam Jakobnak. – Át akarom venni egy olyan fiatalember helyét, akire a nővére nagyban támaszkodik.

Jakob döbbenten nézett.

– Szó sem lehet róla, Fredy! Túl fontos vagy az itteni munkában ahhoz, hogy elhagyj minket. A gyerekeknek szükségük van rád, és még sok a tennivaló.