Mario Escobar

Saint-Malo
könyvtárosa

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés

Előszó

Első rész  EGY NYÁRI NAP

1. fejezet  Nászút

2. fejezet  A halál ölelése

3. fejezet  Mozgósítás

4. fejezet  Bombázás

5. fejezet  Levelek és az út

6. fejezet  Menekülők

7. fejezet  A múlt felégetése

8. fejezet  A beszéd

9. fejezet  Német csizmák

10. fejezet  A Vichy-kormány

11. fejezet  A fekete tiszt

12. fejezet  A zászló

13. fejezet  Élet és egészség

14. fejezet  Vádak

15. fejezet  Könyvek és istállók

16. fejezet  A könyvkereskedő

17. fejezet  Denis

18. fejezet  A párizsi barátok

19. fejezet  Három levél

Második rész  EGÉSZSÉGBEN-BETEGSÉGBEN

20. fejezet  Beteg szerelem

21. fejezet  Találkozás

22. fejezet  A kis kém

23. fejezet  Ellenállás

24. fejezet  Az angol

25. fejezet  Az olvasókör

26. fejezet  A köztársaság virágai

27. fejezet  A szerető és a halál

28. fejezet  V

29. fejezet  A zsandárok

30. fejezet  A várandós nő

31. fejezet  Taps

32. fejezet  Hírek a partraszállásról

33. fejezet  Katolikusok és kommunisták

34. fejezet  A hadnagy visszatér Németországba

35. fejezet  Egyismeretlen

36. fejezet  Partraszállás

37. fejezet  Bekerítve

38. fejezet  A támadás

39. fejezet  Amerikaiak

Harmadik rész  AZ UTOLSÓ SZÁZ LÉPÉS

40. fejezet  A hosszú búcsú

41. fejezet  Augusztus 1.

42. fejezet  Az orvos

43. fejezet  Ébrenlét

44. fejezet  Az utolsó állomás

45. fejezet  Az apácák

46. fejezet  Megbújni vagy elmenekülni

47. fejezet  Mont Saint-Michel

48. fejezet  Lövések

49. fejezet  Az utolsók

50. fejezet  A reménytelen menet

51. fejezet  Az öreg

52. fejezet  Szavak

53. fejezet  A tűz

54. fejezet  Az utolsó másodpercek

55. fejezet  A város a lábaim előtt

Epilógus

Történeti kiigazítás

A saint-malói könyvtár igaz története

Áttekintő kronológia

Impresszum

Elisabethnek, aki Saint-Malo falai közt sétált,

és végigkísérte e regény születését.

Az olvasónak, aki egy zaragozai könyvkereskedő cégnél elmesélte az életét,
és ezzel ihletet adott e könyv megírásához.

„– Képes lenne meghalni egy szerelemért?
– Nem tudom, de úgy érzem, jelenleg nem.
– Na lássa. De ugye egy eszméért megtudna halni, a vak is látja. Ami engemet illet, elegem van azokból az emberekből, kik meghalnak egy eszméért. És nem hiszek a hősiességben, mert tudom, hogy az könnyű dolog, és rájöttem, hogy gyilkos. Engem csak egy dolog érdekel: élni és meghalni abban, amit szeretünk.”

ALBERT CAMUS: A pestis{1}

„A legtöbb ember számára a háború a magány vége. Számomra ez a végtelen magány.”

ALBERT CAMUS (1913–1960)

francia író

„A háború első áldozata az igazság.”

HIRAM WARREN JOHNSON (1866–1945) amerikai politikus

Bevezetés

A SAINT-MALO KÖNYVTÁROSA szerelemről, bosszúról, lelkiismeretről, bűntudatról és múltról szól, mely fogva tart, és rányomja bélyegét az életünkre.

A könyv megírásának gondolata 2018 szeptemberében, saint-malói látogatásom során született meg. A város – habár javarészt újjáépítették – azonnal megragadott. Impozáns falai, hatalmas, fahéjszín homokos partszakaszai, mészkő támfalai és a kis félszigetet ostromló dagály – mintha a büszke óceán visszakövetelné a jussát – egyaránt lenyűgözött. Miközben az óvárost övező fal mentén sétálgattunk, egyszer csak így szóltam a feleségemhez, Elisabethhez: „Könyvet kell írnom erről a helyről”.

Korábbi történeteim a holokauszt borzalmas következményeiről szóltak; most pedig be akartam mutatni a hétköznapi ember szenvedését Franciaországban, a német megszállás idején. Egyben rá akartam világítani, miféle szörnyű üldöztetést jelentett mindez a könyvek és a kultúra számára.

Ott helyben, a Château De La Duchesse Anne előtt eszembe jutott egy olvasó megindító esete, melyet egy évvel korábban ismertem meg Zaragozában, Spanyolországban. A fiatal nő tömören elmesélte hihetetlen történetét – szerelemről, fájdalomról és betegségről. A két alapgondolat összefonódott, majd megszületett belőle e valós tényeken alapuló regény.

Az 1940. június 22-ei francia kapitulációt követően a nácik elfoglalták Saint-Malót, s megtették híres atlanti erődítményük egyik bástyájának, ahonnan a francia Bretagne-t tartották szemmel. A lakosok passzív ellenállást tanúsítottak a megszállókkal szemben – rettenthetetlen hősök és kalózok hosszú sora színezte múltjukat. A város élére helyezett parancsnok, Andreas von Aulock azonban könyörtelen férfi volt, és gyökerestül elfojtott mindennemű szembeszegülést. A német parancsnok a városi könyvtárak és könyvesboltok egy részét is felszámoltatta, így próbált megszabadulni a felforgató hatású írásoktól, a hírhedt Otto Abetz-féle lista nyomdokán.

A Saint-Malo könyvtárosa Jocelyn és Antoine Ferrec szerelemmel és irodalommal átitatott története. A tiszta szívnek még a legsötétebb pillanatokban is ragyognia kell.

Mario Escobar

Madrid, 2019. október

Előszó

Tisztelt Marcel Zola!

Az idő senkinek sem kegyelmez. Belénk kapaszkodik, és a hátunkra telepszik, mintha meg akarna alázni; megnehezíti, elbizonytalanítja és nehézkessé teszi lépteinket. Eleinte még szaladunk, lassanként azonban már alig tudunk kapaszkodó nélkül járni. Később pedig, amikor már az egészségünk és a szépségünk is elhagyott, az idő fokozatosan elragadja tőlünk mindazt, ami értékes és ami igazán fontos számunkra: a szeretteinket. Előbb a nagyszüleinket és a szüleinket, majd a barátainkat, s végül – ha sikerül kellőképpen megtréfálnunk az időt – a saját gyermekeinket is.

Kronoszt senki sem győzheti le. Itt nincsenek nyertesek. A fejlődésünkkel párhuzamosan apránként elveszítjük az életet, míg egy nap a halálunk mindentől megfoszt. Létezésünk a veszteség bizonyossága körül forog. Az öregedés nem az évek múlása, hanem mindannak a folyamatos pusztulása, amit szeretünk. Az írásaiban is ezt látom – az idő elkerülhetetlen múlását. Ezért rajongok az irodalomért. Mert Kronosznak nincs hatalma felette. Egyedül Platón, Arisztotelész, Seneca, Balzac, Tolsztoj – és a többi író, akivel a világ megajándékozott bennünket – szavai képesek feltartóztatni a szörnyeteget, amely mindent bekebelez és porrá zúz.

Őszinte csodálója vagyok a könyveinek. Mindössze három dolog van, amit az életben imádok: szeretett férjem, Antoine, a szép Saint-Malo és a régi könyvtár, amelyet vezetek. A Désilles hotelt – amely otthont nyújt a könyvtárnak – 1628-ban építtette Jean Grave, Sieur de Launay és a felesége, Bernardine Sere, röviddel az esküvőjük után. Itt született André Désilles, Nancy hőse; most pedig Saint-Malo legcsodásabb és legrégibb könyveinek a hajléka. Most bizonyára azon töpreng, vajon miért is mesélem el Önnek mindezt. Ugyan ki vagyok én, vidéki könyvtáros, akinek ez az ódon városi könyvtár a királysága? Én is feltettem magamnak ugyanezt a kérdést. Talán, mert beleszerettem a regényébe, A járványba, amely egy város elpusztításának sodró erejű, mégis egyszerű leírása. Bizony, Zola Úr, megkönnyeztem a szereplők keserves sorsát és a főhősnő, Gabrielle borzalmas betegségét; most azonban a saját sorsomat és Franciaországét élem át.

Lehetséges, hogy nem hiszi majd el mindazt, amit most Ön elé tárok, vagy – ami még nagyobb szomorúsággal töltene el – nem is érdekli. Nem az a szándékom, hogy arra késztessem, írjon egy könyvet a szerelmi történetemről és a szörnyű német megszállásról Franciaországban. Inkább olyasféle vágy hajt, hogy egy nap, ha majd az emberek élete visszatér a rendes kerékvágásba, tudják meg, hogy csakis a szeretet menthet meg bennünket a barbárságtól. Ha szeretjük a könyveket, az embereket és – még ha bolondnak vél is – az ellenségeinket. Kétségkívül a szeretet a legforradalmibb dolog a világon, ezért is sújtja oly sok üldöztetés és megaláztatás. Hippói Szent Ágoston szavai örökké a fülemben csengenek: „Szeress, és tégy, amit akarsz”.

A nyomorúságom és a boldogságom egyazon napon vette kezdetét. Nekünk, embereknek, nehezünkre esik elfogadnunk a csapásokat; mintha azok csak az idegeneket érhetnék, s bennünket messziről elkerülnének. Antoine és én aznap kötöttünk házasságot a gyönyörű saint-malói Saint-Vincent-székesegyházban, amikor a németek lerohanták Lengyelországot, és egy könyörtelen háborúba sodorták a világot. Ez a történet rólunk szól.

Jocelyn Ferrec

Első rész

EGY NYÁRI NAP

1. FEJEZET

Nászút

SAINT-MALO, 1939. SZEPTEMBER 1.

JÓ BARÁTUNK, DENIS VILLENEUVE, a leghíresebb bretagne-i könyvkereskedő kísért az oltárhoz. Antoine és én az ő könyvesboltjában ismerkedtünk meg, két évvel korábban. Miközben én A nyomorultak egyik első kiadását lapozgattam, a hátam mögött álló, jóképű fiatalember megbotlott, mire egy teljes könyvhalom zúdult a kopott fapadlóra, akár a vízözön. Először elmosolyodtam, aztán szorult helyzete láttán lehajoltam, hogy segítsek neki. Az ifjú felnézett, pár centiméter választott el minket egymástól, s a tekintetünk találkozott. Világító kék szeme a türkiz tenger hullámait idézte, melyek napos időben a városi partokat mossák. Alig néhány hónapja voltam Saint-Malóban; korábban egy bordeaux-i, apácák vezette iskolában tanultam, majd Rennes-ben végeztem bölcsészkaron. Majd egy évtizede nem jártam a városban – miután a szüleim egy autóbalesetben életüket veszítették, semmi sem kötött Saint-Malóhoz. Azonban az egyik rennes-i professzorom a tudomásomra hozta, hogy megüresedett itt a könyvtárossegédi állás, amire – nem túl bizakodón – jelentkeztem is.

Miközben a katedrális hosszú folyosóján haladtam, szemem óhatatlanul is könnybe lábadt. Antoine családja töltötte ki az első sorokat, nekem pedig immár senkim sem volt a kerek világon. A szeretett férfi arcának láttán azonban egyszeriben elillant a szomorúságom. Göndör, sötétvörös fürtjei a homlokába lógtak; lágy vonásai voltak, s vékony ajka, ugyanakkor széles, részegítő mosolya.

A pompás kápolna ellenére a szertartás egyszerű volt és visszafogott. A püspök nem húzta el a dolgot, gyorsan összeadott minket. Péntek délután volt; két órán belül indult a vonatunk Párizsba, és ha nem érjük el, lemaradunk a hálókocsiról, másnap pedig a szobáról a Ritz Hotelben. Könyvtárosi fizetésem nem volt túl magas, és a vőlegényemé sem, aki őrmester volt a rendőrségen.

A kapu felé haladva igyekeztem üdvözölni a meghívottakat, Denis pedig elindult a kocsiért, hogy kivigyen az állomásra.

Sietősen szedtük a lépcsőfokokat, ám alighogy a járdára léptünk, a reggel óta viharral fenyegető sötét felhők olyan sűrű, vaskos esőfüggönyt eresztettek ránk, hogy bőrig áztunk, még mielőtt a lehajtható tetejű kocsihoz értünk volna. Barátunk gyorsan felhúzta a tetőt, beszállt az öreg Renault-ba, majd a kövezett utcákon zötykölődve elhagytuk a fallal körülvett várost és a kikötőt, majd, amilyen sebesen csak tudtunk, az állomásra hajtottunk.

Denis megállt a bejárat előtt, és kivette a bőröndöket a csomagtartóból. Antoine belém karolt, hogy segítsen kikerülni a hatalmas tócsákat a kockaköves burkolaton. Úgy léptük át az állomás küszöbét, akárha a nászágyra nyílna. Úgy futottunk a vágány felé, mint a gyerekek. A vonat már pöfögött és eregette a gőzt, miközben az utasok hosszasan búcsúzkodtak; mintha attól tartottak volna, hogy sosem térhetnek vissza többé. A nyár után Saint-Malo kissé elmagányosodott és elszomorodott. A strandokat élvező és az erődített városban gyönyörködő nyaralók ezrei évről évre elillantak az ősz beköszöntével.

– Hű, de irigyellek benneteket! Párizs Európa leggyönyörűbb városa!

– Ne túlozz, Denis; tudod, hogy nem azért megyünk, hogy a Szajna-parton és a Champs-Élysées-n sétálgassunk vagy hogy meglátogassuk a csodálatos Notre-Dame-ot – felelte nevetve Antoine.

– A Champs-Élysées a görög világ erényes lelkeinek fenntartott hely – mondta Denis, miután segített beemelni a bőröndjeinket a vagonba. Mindig efféle művelt megjegyzéseket tett; mintha az élet és az irodalom oly elválaszthatatlanok volnának, akár a horizonton találkozó óceán és égbolt.

– Gyere velünk – invitáltam.

– Ugyan, ez a nászutatok lesz. „A fény városa” még várhat – válaszolt mosolyogva.

Átöleltük barátunkat, s épp, amikor lelépett a vonatról, az lassan megindult. Megkapaszkodtunk, és addig integettünk, míg aprócska folttá nem vált a láthatáron.

Amint a vonat elhagyta az állomást, ismét éreztük a vihar hideg, kövér esőcseppjeinek nyomát az arcunkon. Egymásra néztünk, akár akkor először a könyvesboltban, majd mosolyogva elindultunk a kupénk felé. Hálófülke volt, de mielőtt beléptünk volna, hogy ott töltsük az éjszakát, úgy véltük, talán jobb volna vacsorázni valamit, és koccintani. Egyetlen esküvő sem lehet teljes anélkül, hogy két habzó nedűvel teli pohár össze ne koccanna.

Helyet foglaltunk az egyetlen szabad asztalnál. Mellettünk egy korosabb katona elmosolyodott az esküvői ruhám láttán, ha mégoly diszkrét volt is, hogy akár csontszínű esti selyemruhának is elment volna.

– Jó estét – köszöntünk az idős katonának.

– Az élet megy tovább – felelte.

Antoine meglepetten és értetlenül összevonta a szemöldökét.

– Mire gondol?

– Nem hallották a híreket?

Leültünk az asztalhoz, de megfordultunk, mielőtt a pincér odaért volna, hogy meghallgassuk a tisztet.

– Nem. Alig egy órája házasodtunk össze, és rögtön az állomásra indultunk – magyaráztam, még mindig tudatlanságban leledzve.

– Németország megtámadta Lengyelországot, egy látszólagos határ menti összetűzés ürügyén. Ha a németek nem vonulnak vissza, Nagy-Britannia és hazánk hadat üzen, márpedig ez újabb konfliktushelyzetet idéz majd elő.

Olyannyira megrémültem, hogy Antoine átölelt és arcon csókolt.

– A köztársasági elnök és az angol miniszterelnök három napot adott Hitlernek, hogy vonja vissza a csapatait, de a vezér nem fog meghátrálni. Rövid idő alatt bekebelezte Ausztriát, s elcsatolta a Szudéta-vidéket, Csehszlovákia egy részét… És nem áll meg.

– Jó, de mindannyian sokat tanultunk a nagy háborúból, és senki sem óhajt újabb konfliktust – jegyezte meg Antoine, mire a katona vállat vont.

– Maga nem harcolt abban a háborúban; valóságos mészárlás folyt, és a végén győztünk ugyan, de igen magas árat fizettünk, egy egész generáció odaveszett. Most más a helyzet, és ez a háború még keményebb is lehet. Katona vagyok, de biztosíthatom, nincs még egy ember a földön, aki ennyire gyűlöli a harcot. Nagyon sajnálom a fiatalokat, mert a háborút rendre mi, öregek robbantjuk ki, mégis a fiatalok halnak bele.

A pincér odalépett az asztalunkhoz, ajánlott valamit vacsorára, és hozott egy üveg pezsgőt. A vészjós szavak letörték a jó kedvünket. Alig ment le pár falat a torkunkon, és koccintás nélkül ittuk a pezsgőt, hogy feloldjuk a félelmet, amely hirtelen kiszárította a torkunkat.

Egy órával később már a hálókocsiban voltunk, és némán levetkőztünk. Az ablakon át besütött a holdfény, és a vonat teljes sebességgel vágtatott Párizs felé. Megcsókoltuk egymást, és Antoine lágy ölelése nyomán visszaköltözött belém a lélek.

– Téged is behívnak majd, nagy erőket mozgósítanak.

– Ne gondoljunk most erre. Az imént házasodtunk össze, épp Párizsba tartunk; most éljünk csak a mának – mondta Antoine, és igyekezett csókokba fojtani a rettegésem.

Akkor még nem tudtuk, milyen sötét évek várnak ránk. Az volt a legfurcsább, hogy minden ugyanolyannak tűnt, mint néhány órával azelőtt. Kopogott az eső a vonat tetején; a kerekek ritmikusan zakatoltak a sínen, s az ablakon túl az erdők-mezők monoton váltakozása mögött mintha mindent felfalt volna a sötétség.

* * *

A vonat másnap reggel ért Párizsba. Sokáig aludtunk; reggelire ettünk egy kis gyümölcsöt, és az ablakon át csodáltuk a hatalmas erdőket, a bővizű folyókat, és a Párizshoz közeledve egyre nagyobb kiterjedésű falvakat. Majd átszeltük a külvárosokat; a szürke, piszkos munkásnegyedeket; a kertes-virágos polgári házakat; míg aztán egyszer csak elénk tárult az Emberi színjáték grandiózus színtere. Ez volt a dolga, ezért is építették fel a szerelem szépséges városát.

Egy hordár segített elvinni a csomagunkat egy öreg, rozoga taxiig. Pár perc múlva pedig átléptük a híres Ritz Hotel küszöbét. Pompás kapuja palotát idézett; makulátlan fehér ponyvatető egészítette ki. Libériás, cilinderes portások fogadtak, s a kis boyok aranyozott kocsikon hozták-vitték a nemesek és a vidéki polgárok bőröndjeit, akik azért utaztak fel a fővárosba, hogy belevágjanak életük legnagyobb kalandjába.

Kék szőnyegeken sétáltunk, csillogó aranybojtos, felhő-puhaságú bársonyfüggönyök között. A recepciós egy kis szobát adott, a második emeleten. A boy kinyitotta az ajtót, Antoine pedig a karjaiba vett, és különös gonddal az ágyra helyezett.

– Nagyon szép – mondtam, miután kettesben maradtunk. – Gondolod, hogy megengedhetjük magunknak…?

– Nem, kedvesem, de csak egyszer házasodunk össze. Még élünk és egészségesek vagyunk, és most csak ez számít.

Szerelmeskedtünk, belevesztünk a hófehér ágyneműk tengerébe, majd lezuhanyoztunk és átöltöztünk. Még záróra előtt szerettük volna bejárni a párizsi könyveskioszkokat. A folyó menti könyvárusok a 16. század óta rendületlen őrizték a Szajnát. Ezek a kis könyvesbódék túlélték az egyházi cenzúrát, a vallási háborúkat, a francia forradalmat, Napóleon hatalmát és a nagy háborút.

A hűvös délutánon elsétáltunk a folyóhoz; némelyik faládát már lezárták, de így is sok könyvet sikerült megnézegetnünk, s vettünk is néhány François Villon-, Charles Perrault- és Georges Sand-művet. Ezután az egyik közeli terasz felé vettük az irányt; a nap is előbújt, s a kötetek lapozgatása közben a járókelőket figyeltük.

– Atya ég! Milyen jó állapotban vannak!

– Ezek mind halottak könyvei – mondta Antoine, hogy cukkoljon.

– A könyveknek nincs gazdája; szabadok, és csak egy kis ideig birtokolhatjuk őket. Nézd csak ezt! Az 1874-es dátum szerepel benne, meg egy női név. Most nálam van, de talán száz év múlva másvalaki újra elolvassa. Ahányszor csak kinyitják, életre kel; szereplői felébrednek álmukból, és újra cselekedni kezdenek.

– Folyton csak az Emberi színjáték, nem tudom, miért szereted ennyire Balzacot, amikor szélhámos volt, egy szókupec.

– Miért, a többi íróra ez talán nem igaz? – kérdeztem ös – szeráncolt homlokkal. Nem tetszett Antoine és az irodalomkritikusok osztályozása, akik egyeseket az első osztályba, míg másokat a másodosztályba sorolnak.

– Akkor most szélhámos vagy szókupec?

– Mindkettő egyszerre.

– Az élet is egy nagy szélhámosság, kedvesem. Megszületünk, örökkévalónak hisszük magunkat, aztán egyszer csak mindörökre eltűnünk…

Egyszeriben elborult a kedvem. Nem szerettem a halálról beszélni. Antoine-nak csak egy elvonatkoztatott gondolat volt, számomra azonban a halott szüleim fájdalmas emléke. Erős szorítást éreztem a mellkasomban; hetek óta köhögtem, és olykor légszomj gyötört.

– Jól vagy? – kérdezte Antoine, miután egyfolytában a torkomat köszörültem.

Átnyújtotta patyolatfehér zsebkendőjét, és én beleköhögtem. A vászon egy szempillantás alatt vörös foltos lett. Eltettem, még mielőtt meglátta volna; nem akartam, hogy aggódjon. Ekkor még inkább meggyőződtem róla, hogy a betegség és a halál születésünktől fogva a nyomunkban jár. Csak úgy menekülhetünk el, ha gyorsabban futunk. Számomra a könyvek jelentették az egyetlen egérutat, melyen keresztül sikerült érzéstelenítenem a lelkemet.

2. FEJEZET

A halál ölelése

SAINT-MALO, 1940. JANUÁR 1.

A TÉL mintha eltökélte volna, hogy mindenáron bekebelezi a várost. Betegségem ellenére minden áldott reggel felmentem a falhoz, és néztem, amint a hullámok az öreg köveket verdesik. Olyan volt, mintha az óceán hosszú évszázadok után még mindig nem akarna behódolni, és el akarná árasztani a gallok által alapított öreg halászfalu utcáit. Az orvos javallotta a gyakori légfürdőt a tiszta, hűvös levegőn, habár egyre gyengébbnek éreztem magam, és a köhögéstől sokszor elakadt a lélegzetem. Ezután elővettem Marie de France kis könyvét, a Le Rossignolt, és azt olvasgattam, miközben a fagyos északi szél és az óceán sós cseppjei fel nem frissítették az arcomat. Gyönyörű volt az a történet, mely szerint két lovag egyazon nőt szeretett. Egy csodaszép feleségről szól, akiben férje iránt kihunyt a szerelem tüze, és a szerelmeséről, aki egy ablakon át beszélget vele a meleg nyári éjszakákon. A saját állapotom csodás metaforáját láttam az elbeszélésben. A tetten ért feleség azt mondja a férjének, hogy a fülemüle énekét hallgatja éjjelente a kertben. Ekkor a férj elfogatja a szerelmest, és ketrecbe záratja. Felesége kérleli, hogy engedje szabadon, de a férfi megöli vetélytársát, és holttestét a nő elé veti, akinek ruhája véres lesz. Az én orromból és számból is vörös vér folyt a tuberkulózis miatt.

{1} Győry János fordítása (A ford.)