Nagy Koppány Zsolt

Amelyben Ekler Ágostra

– emlékezünk –

Második, javított kiadás

© Nagy Koppány Zsolt, 2025

© Orpheusz Kiadó, 2025

ISBN 978-615-6638-23-6

Borítókép: Henri Rousseau, Önarckép

0. FEJEZET

AKIK EMLÉKEZNEK (Állókép: a szereplők a pódium előterében – kedves összevisszaságban – meghajolnak)

Angelus (Augustibus Augusticus) (∞): Ekler Ágost őrangyala. A baleset idején éppen mással volt elfoglalva. Ezért gyakran gyötri lelkiismeret-furdalás. Földi halandók előtt ismeretlen titkok tudója.

Antal Arnold (44): kisteherautót vezető sofőr, Ekler Ágost halálra gázolója. A baleset után átképezik villamosvezetőnek. Egyszerű lélek, egyszerű ember, egyszerű nyelv. Szavajárása: „Értem?”, szóviccek után.

Dr. Gávavencsellői Tihamér (46): ügyvéd, aki Ekler Ágost hagyatékát kezeli. Stílusa fájdalmasan hivatalos. Csupán kétszer ragadtatja el magát, ekkor először három (3) megjegyzést eszközöl és foganatosít, másodszor dühösen leleplez.

Dr. Létavértessy Károly (62): Ekler Ágost anyai nagybátyja, ortopéd sebész főorvos. Nagydarab, jó étvágyú, bizalmaskodó, szereti a nőket; még mindig szép ember. Deres hajába gyakran ragadnak bele fiatal lányok.

Ekler Aurélia (34): Ekler Ágost csapongó fantáziájú özvegye. Művelt, olykor cinikus, máskor érzelmes, sőt, érzelgős nő. Állását tekintve korrektor egy vezető napilapnál. Vékony, szemüveges. Hibrid személyiség.

Jackson Ockpoll (művésznév) (36): Ekler Ágost barátja, iskolatársa, giccsképfestő kollegája. Szomorkás ember, savanyú hang. Művészi karrierje nincs, alkoholista. Sokat panaszkodik, (szinte túl) nagy tisztelője Ágostnak.

Kovács Ádám (38): élelmes, az üzleti világban magát pompásan kiismerő, dörzsölt vállalkozó. Ekler Ágost és Jackson Ockpoll festményeinek szakavatott értékesítője. Gunyoros, okos, magánéletéről alig beszél; sztorija viszont sok van.

Különböző tárgyak, dolgok (életkoruk, mint a tárgyak, dolgoké általában, korlátozott és különböző): nyilvánvaló, hogy nem kérdezhettünk meg minden tárgyat, dolgot, amelyekkel Ekler Ágost élete során kapcsolatba került. Néhány önkényesen kiragadott darab szimbolizálja majd az egészet.

Nagy Koppány Tömzsi (50): a szerző húsz év múlva. Hízásnak indult, hajdan erős magyar, némileg zavaros identitástudattal, pajkos és vidám, mégis tekintélyt sugárzó pocakkal. Visszaemlékszik e könyv megírására, magyaráz és kérdésekre válaszol.

Nagy Stefi (29): örömlány, akihez Ekler Ágost gyakran ellátogatott papírszagú felesége mellől. Hetérikusan olvasott. Aranyos és cuki nő, a könyvből mindenki szeretné megdugni, talán Auréliát kivéve.

I. FEJEZET

ANTAL ARNOLD kiszáll a teherautóból, amelynek szélvédője mögött egy kis bádogtáblán beceneve, a „Madászvellény & Musztalék” olvasható (Állókép: kisteher első ablaka – háttérben lenyűgöző alföldi táj –, melyre középen, az ablaktörlő helyén, fentről egy közepes méretű kacskaringó lóg rá)

Fuvarozó vagyok, szállítok, kisteherrel. De mondhatnám azt is, hogy kishaszonnal. Kis haszonnal, értem? Kedvenc márkám a fócvágen. Én úgy megyek, ahogy az útviszonyok engedik; esetleg 10-20 kilométer per órával gyorsabban. Ha kell, kacskázok, ha kell, ringózok. De amikor szállítok, azt ajánlom: senki se álljon az utamba. Főleg ne a faszával a kezében, ugye.

Mert mi történt ebben az esetben is. Megyek, mint szokok, viszem a visszárut. Én érzelmes ember vagyok, mondtam? Érzelmes, meg néha furcsa gondolatok hordozója. Mert furcsa gondolatok támadnak a fejemben olykor, a kisteherben. Filozófiás gondolatok, de nagyon, mondhatom bátran. Például a minap az jutott eszembe, hogy milyen mocsok egy korban élünk. Igen, igen, csak úgy jött ez a gondolat. Bevillant, kész voltam. Szóval hogy milyen korban is élünk. Csúf, szomorú, rosszkedvű korban. Az emberek szoronganak. Már gyermekkorban is. Sőt, már csecsemőkorban. Ők a csecsemók, értem? Bizony. S akkor csak így jön egy ilyen. Na? De más is eszembe jut. Van ugyanis egy személygépjárművem. Suzuki, magyar, nagyon szeretem. A múltkor is mi történik? Beviszem a benzinkúthoz, mosatni. Már ahogy kell. Veszek zsetont, extra mosatás, mondom, tisztuljon az alváza is, egyszer élünk, Dönci, mert Döncinek hívom. Beállok, de nem szállok ki, mert nem szeretem, ha a gőzborotvás fiú körülötte piszmog, és én közben nem vagyok benne. Az én kocsim, az én házam. Szóval. Lemegy a mosás, ülök, nézek. Aztán jön a szárítási fázis: hatalmas móka. És amikor a szárítógép elkezdte a vízcseppeket szanaszét kergetni a szélvédőn, egyből bevillant. Mi? Ez: a vízcseppek, tessék, hogy felszakadoznak. Meg apró cseprőkre hullnak szét, értem? Futnak az üveg széle felé. Hát ez pont olyan, mint a spermák rajzása, mondom magamnak. Még a homlokomra is csapok. Arnikám, haljak meg, ha ez nem pont olyan, mint a spermák rajzása! Figyelje csak meg legközelebb. Minden az ember, mondom, minden az ember! Érti, veszi, fogja?

Szóval gyakran vagyok tele ilyen gondolatokkal. Jár az agyam, mint a motolla. Meg a kereplő. Ül az ember a kisteherben, és töprenkedik. Viszem tehát a visszárut, s jól el vagyok merülve a gondolatokban. Eszembe jut egy remek szóvicc, aszongya. Mi az, amikor a fonóban az asszonyok szóvicceket faragnak orsópörgetés közben? Na mi. Hát szővicc, mondom magamnak, kuncogok. Tessék, a saját kedvenc szórakozásomat tettem szóviccem témájává. Micsoda pánk gesztus!

Aztán meglátok az úton egy kutyát. Én, kérem tisztelettel, nagy állatbarát vagyok. Éntőlem az ember meg is dögölhet, de az állatot, azt ne! Azt ne bántsák! Mert az ugye nem tud visszaütni, az ember meg tud. Ennyi. Slussz. Szóval látom a kutyát, a látvány megráz. Az úton fekszik az állat, a szembejövő sávon. Szemmel látható, hogy elcsapták. Könnyen megismerem az ilyet. De még nem döglött meg, még él. Csak a két hátsó lábát meg a véknyát csapták el ugyanis. Tud követni? Jó. Az első két láb még működik. A fej működik. Az állat gondolkozik. Az állat okos, látom. Hátsó fél teljesen béna, nem mozog. Egy íves kanyar előtt történik a szcéna, gyorsan megyek, éppen csak felmérem a helyzetet. Szegény állat próbál felállni, de nem tud, mert ugye hátul béna, értem? Próbál lemászni az úttestről, mert sejti, hogy a következő elsuhanó kocsi végez vele. Kanyarban fekszik, meg minden a faszom, még ha a sofőr észreveszi is: késő. Vége. Nem fog tudni megállni, hogy kikerülje az állatot.

Szánalom önt el, miközben elsuhanok mellette, és látom, hogyan próbálja magát vonszolni. Gondolom, álljak meg, állj meg, Arni, mondom. De aztán nem állok meg, sietek, délre a raktárnál kell lennem, mindjárt dél. Beveszem a kanyart, ügyesen, látom, jön szembe egy piros Toyota. IHT 578. Na, gondolom, ez fogja elcsapni. Villantok a sofőrnek, hogy vigyázzon, de nem veszi észre; olvas ez, vagy mi? Borzalom, rándulok meg. Arni, szedd össze magad, kiáltom. Dehát mindjárt elcsapják a kutyát, kiáltja egy másik Arni. Már késő, mondom magamnak – és ennek a másik Arninak. De nem megy ki a fejemből a kutya pofája. Még most is magam előtt látom a szemét: tisztára könyörgés volt benne. Sokáig kísérti az embert az ilyesmi, tiszta? Ezen töprengek, kizökkentem a gondolkodásból. De közben egyik szemem az úton, nekem egyik szemem mindig az úton. Bármire gondolok, bármit látok is, egyik szemem mindig az úton, a tudatom tiszta. Újabb kanyar, újabb gondolat. Na, ekkor szédült elém, a farkával a kezében.

Úgy elcsaptam, mint a taknyot.

Hát így jártam. Azóta megvolt a tárgyalás, remek ügyvédet fizetett a cég. Le a kalappal, mondom én. A főnökömnek még a kezét is megcsókoltam. Jött az ügyvéd, és bebizonyította, hogy nem hibáztam. Öngyilkosság volt. Az az ember öngyilkos akart lenni. Persze, hallgattam a kutyáról. A gondolataimat se mondtam el a tárgyaláson.

Én nem állítom, hogy én nem hibáztam, de. De igenis biztos, hogy az az ürge meg akart halni. Ekler Ágostnak hívták, Isten nyugtassa. Néha persze gyötrődök: mi van, ha nem figyeltél eléggé, Arni, a kutya miatt? Mi van, ha mégis te vagy a hibás? Mi van, mondom ilyenkor magamnak, ha megszédült. Megállt pisilni, és kiszédült elém, az ember néha megszédül. Hát ilyenkor nem vagyok valami túl jó hangulatban. Tudja, mit csinál a kamionos, mikor lelkiismeret-furdalása van? Scania-bania bűneit, értem?

De félre a tréfát: szerintem, és szerencsére a vizsgálat meg az ügyvéd szerint is, öngyilkosság volt. Én nem tehettem semmit, elém lépett, szó szerint. Hát nem könnyű kiheverni a dolgot, az biztos. De az élet megy tovább, Arni, mondtam magamnak. Te már sírtál eleget, Arni, te már vagy ötvenet sírtál, sírjon most már más is.

Mégsenem ilyen egyszerű a dolog: nagy a teher azóta a kisterhen, értem? Már nem megy úgy a meló, mint régen. Mondta is a főnököm, Arni, ne basszál, mi van veled, szedd össze magad. Mondtam neki, hogy nem megy. Elgondolkozott, és azt mondta, megérti. Aztán egyik nap jött, hogy van ez az izé, az átképzés. Legyek villamosvezető. Mintha villamossal nem lehetne embert ölni, mi. Mindegy: muszáj leszek megcsinálni, rendes volt nagyon, nem utasíthatom vissza. Majd bedolgozunk a városnak, azt mondja. Hátha más lesz. Vagy felvesznek rendes alkalmazottnak, nem ilyen számlázósnak.

Én elmentem a feleségéhez is, komolyan. Finom, vékony, szemüveges nő, mondta, hogy régebb ő is számlázott. Nagyon elegánsan beszélt, mondtam is neki, hogy öngyilkosság volt. Erre elkezdett sírni. Sírt, mint a záporeső. Azt se tudtam, mit csináljak, csak álltam egyik lábamról a másikra. Aztán mondtam, hogy bocsásson meg Arninak. Erre még jobban zokogott. Integetett, hogy menjek, menjek onnan, pont, mint a filmeken. Eljöttem, de azóta nem jó, nem jó. Jövő hónapban levizsgázok villamosra, abbahagyom a szállítást. Valahogy lesz. A villamos más. És talán csak nem kerülök az utcára.

Vagy ha mégis? Annyi baj legyen. Mielőtt megkaptam ezt a munkát, én lomizásból is éltem. Nem szégyellem, uram. Ezt a felsőt például – fogja meg, milyen jó meleg és puha! – a Király utcában szereztem. Úgy is hívom, hogy The Fruit of the Lomi. (Régen sokat jártam Törökbe, ezért tudok annyi külföldi szókat.)

KOVÁCS ÁDÁM, cigarettára gyújt, kávét hörpint, és mesélni kezd (Állókép: két keresztbe rakott laptop fölött, dollárjeles mezőben tengersok euró)

Szerintem tisztán baleset volt, mert aki úgy keres, mint Ágost, az biztos, hogy nem lesz öngyilkos.

Eleinte csak ők ketten dolgoztak nekem, de Ágost klasszisokkal jobb volt. A társa, Jackson Ockpoll elég depressziós fiú, és ez bizony kihat a munkájára is. Ráadásul a tehetsége eddig főleg a cseles névválasztásban merült ki – na nem mintha olyan nagy tehetség kellene ehhez a munkához. Mondtam is neki egyszer jókedvemben, hogy Józsikám, mi ez a hülye név, mit intertextezel és utalgatsz itten, hiszen te nem pacákat festesz, bazmeg, hanem festéket pacákolsz. Erre úgy megsértődött, hogy egy hónapig csak ivott, és nem festette meg a rendeléseket. Csomó kínos helyzetet kellett elsimítanom miatta, úgyhogy mikor visszatért a szakmába, vártam volna egy bocsánatot, vagy legalább valami magyarázatot – erre odaáll elém, és elölről kezdi, hogy amit ő csinál, az tulajdonképpen egy festési módszer, mégpedig a híres paccacolasi technika. Valami olasz találta ki. Hirtelen azt sem tudtam, miről beszél, tököm emlékszik, kit mivel sértek meg, ám amikor megértettem, szinte beledöftem egy ecsetet. De aztán életben hagytam: engem nem érdekel a dolognak az önérzet meg művészkedés része; legyen meg a kép, menjen az üzlet, aztán csókolom.

Én annyi mindent csináltam már, hogy megtanultam: ne törődjek semmi mással, csak azzal, ami egész szorosan a pénzkeresés művészetéhez tartozik. Ha egyébre kezd figyelni az ember, pofára esik. Dolgoztam például egy irodában, eladistaként, rögtön a katonaság után. Idióta munka, s a főnök!… Semmihez sem értett, de mivel a nagybátyja főrészvényes volt a cégnél, odakerült a fejünk fölé. Idegesítő fickó volt: minden reggel pontosan hétkor érkezett, és köszönés nélkül egyenesen az irodájába ment. Aztán ott ült egész nap, igen nagy csendben. El sem tudom képzelni, hogy mit csinált, mindenesetre nem szólt senkihez, nehogy valamelyik kérdéséből (Hűha, ez a mágikus hangszer, a hegedű, amin olyan csodaszépen játszottál?) kiderüljön, hogy nem ért a dolgokhoz (Nem, ez brácsa…). Egyetlen mániája volt, mégpedig az, hogy rend legyen meg tisztaság. Az asztalon a papírok álljanak derékszögben, a ceruzák kihegyezett felükkel felfelé egymás mellett, az ablakok legyenek tiszták, a beosztottak foga csillogjon fehéren, és a borosta is maximum félnapos legyen. Ha meglátott egy papírgalacsint a földön, vagy ne adj’ Isten, egy kéznyomot az ablakon, habzó szájjal ordítani kezdett. Fel-alá rohangált, üvöltött, és mindenkit ki akart rúgni, de főleg a titkár- meg takarítónőket.

Legjobban azt utálta, ha valamilyen szakmai kérdéssel fordultunk hozzá. Márpedig amint rátapintottunk a gyengéjére, egyre gyakrabban mentünk be az irodájába elcsevegni valami fincsi szakmai dologról. Ilyenkor gyorsan talált egy szöszt a hajon, gyűrődést az ingen, nyakkendőn, és magából kikelve kiabált. Zengett az egész ház; olyan volt, mint egy kis Scheisskopf hadnagy. Egyszer bementem hozzá, és mondtam neki, hogy fizetésemelést kérek, mert így, ahogy most keresek, sem eladni, sem megélni nem tudok, mégpedig ebben a sorrendben. Aztán hozzátettem, hogy úgy is fogalmazhatnék, hogy sem megélni, sem eladni nem tudok, ha nem kapok pénzt azonnal. Rögtön kirúgott, pedig most az egyszer kínosan ügyeltem arra, hogy ránc se legyen a nadrágomon; de csipesszel elkapta egy kunkori, kémlelődő orrszőrömet, és én tudtam, hogy elvesztem.

Nem vártam sokáig, következő munkám egészen jó volt, az igazgató rendes, a kolleginák engedékenyek, plusz félóra ebédszünet, kocsi, telefon, kajajegy és üdülési csekk, már ahogy a Paradicsomot képzeli az ember. Főnököm, János, remek ember volt, értett is mindenhez, kivéve egy dolgot: minden hónap végén ki kellett töltenie egy nyomtatványt, amit aztán az ő főnökéhez továbbítottak. Igazán nem volt nehéz, csak néhány adat kellett bele, meg dátum, aláírás. De mikor eljött a huszonötödike, János kezdett sárgásfehér színben játszani, keze állandó remegése pedig csillapíthatatlannak bizonyult. Huszonhetedikén halálra vált arccal rohangált körbe, és könyörgött, mutassuk meg, mit hová kell írnia. Ezt a néhány dolgot egyszerűen képtelen volt megjegyezni, és hónapról hónapra beírogatni: senki nem értette, miért, legkevésbé ő maga. Szerettük, sajnáltuk, úgyhogy szívesen megmutattuk neki; ilyenkor egy bűbáj volt, mondhatom. Életemben nem volt olyan gyakran fizetésemelésem, mint az ő keze alatt. Aztán egy hétvégén elment a nyaralójába, és felakasztotta magát, mi pedig megkaptuk az ő főnökét, úgyhogy innen is továbbálltam.

Gondoltam, elég volt az alkalmazotti jogviszonyból, vállalkozásba kezdek, ha mégoly szarul működik is az ilyesmi ebben az országban. Körülnéztem, hol van rés és légüres tér, és láttam, hogy későn eszmélek. Elsőként az irodalomnepperi pálya felé vettem az irányt, de néhány kávéházi beszélgetést és könyvbemutatót követően megundorodtam a költőktől (no meg az íróktól is), akikről az a benyomásom alakult ki, hogy agyondohányozzák magukat, elhíznak, ápolatlanok, büdösek, kiállhatatlanok, hamar megöregednek, és amikor mindezt elérik, elkezdenek tele torokból nyafogni, amiért a szép, fiatal és illatos lánykák nem buknak a kívánástól őrjöngve mosatlan hímtagjukra. Emiatt aztán megvetik magukat, a leánykákat és a világot, mely a leánykák személyében szintén megveti őket (legalábbis ők – szorongva – így gondolják), és ebből a rettenetes élményből születik a vers (meg a próza) – ezeket kellett volna nekem eladni. Nem láttam benne a potenciált, úgyhogy hagytam a francba az egészet, és tovább keresgéltem.

Néhány havi okos szemlélődést, sok beszélgetést és nyitott szemmel való járást-kelést követően (mikor már feléltem a dugipénzem nagy részét) azt állapítottam meg, hogy ebben az országban igen nagy számban fogynának a szépen megfestett, de valljuk be, művészi értéket nem képviselő, inkább a giccs kategóriájába tartozó festmények, ha valaki venné a fáradtságot, és katalógust készítene belőlük, majd a megrendelt képeket megfestetné, és házhoz szállítaná. Hogy mire gondoljon? Hát olyanokra, hogy Eszkimó a szarvassal a ház előtt (ez rén, persze), A szarvas vizet iszik a patakból (gím), Az elefántok az orrukkal trombitálnak (csak az egyértelm kedvéért), Homokos tengerpart homokkal, tengerrel, parttal (és pálmafákkal), Kisgyerek kisállatot simogat (ez fogy a legjobban, bármilyen kisgyerek–bármilyen kisállat kombinációban). Mindez persze lehetőleg jó nagyban, hadd borítsa be a szobafalat, de legalább a felét. Úgy láttam tehát, hogy az ilyen képek ezrével fogynának: akkoriban ugyanis csak egy-két vidéki vásáron árultak ehhez hasonlókat.

Keresni kezdtem a munkatársakat, és ekkor találkoztam Eklerrel meg Ockpollal. Tudja, elég nehéz róluk beszélni: első és sokadik látásra is – zsenge koruk ellenére – két masszív alkoholistáról van szó, akik szép reményekkel telve indultak az életben (hogy mást ne mondjak: Ágost például nemcsak festett, hanem zenét is szerzett – főleg keringőket –, és tudomásom szerint a tollforgatásban ugyancsak tehetséges volt; egy valóságos nyolcadik Henrik – nem is tudom, miért hívták Ekler Ágostnak), azt gondolván, hogy (elsősorban) nagy festő lesz belőlük; de aztán valahol valami elromlott, nem jött össze vagy elfogyott, mert amikor én találkoztam velük, már harmincévesek voltak, még mindig csórók, nulla sikerrel és kevés megfestett, úgynevezett művészképpel. Ennek ellenére – tudom, hogy hihetetlenül hangzik, és fel nem foghatom, miért így történt – nehéz volt megtörnöm őket, és művészhiszti is volt annyi, hogy színházban sem lát többet az ember. Végül, nagy nehezen, és főleg megtapasztalva, hogy folyamatosan el tudom látni őket munkával – na jó, nem éppen „tehetségükhöz méltó” munkával, de munkával –, és dől a finom lécske, mártírarccal „eladták magukat” – ezt megint szó szerint idéztem. Nem mondom, hogy nem éreztem magam kicsit a Sátánnak, de sajnos a hétköznapi nyomorúság törvényei kegyetlenebbek, mint ahogy azt a sikeres festők életrajzain szocializálódott felnőtt fiúcskák képzelik: és különben is, a lélek az istennek sem nyugodt, ha közben szegénység páráll fel az önérzet és méltóság bugyraiból.

Az emberek sikerekről szeretnek történeteket hallani, látni és olvasni: vegyünk egy, a témához szívszorítóan közel álló példát. Ha mondjuk festőről szól a történet, akkor a következő a történetvezetési igény: eleinte hősünk egy szekrényben lakik és vizes rongyot eszik, de kétnaponta vért ad, hogy a kapott pénzből műtermet bérelhessen; szorongva követjük figyelemmel, amint a csúnya kispolgárok csak nem, és az istennek sem veszik (észre) a nagyszerű képeket. A művész úr nagyon éhezik, nagyon köhög és nagyon sovány, de csak fest, fest rendületlenül. Mikor már nem tud járni sem, az tiszta szerencse, mert csak ülnie kell, és persze festeni a remekműveket. Aztán – egyszer csak! – valami kattan a hálátlan világ agyában, és fogyni kezdenek a képek. Először csupán egy, persze, de aztán kettő, három, végül pedig megszámolni sem lehet: a vevők egymásra licitálnak, és véres gyilkosságok esnek meg a képek tulajdonlása apropóján. Jön a meggazdagodás és az istenkirályság; esetleg kissé elapad az ihlet, de szerencsére már nincs is rá szükség, hiszen amire kellett, azt végrehajtotta – az ihlet megtette kötelességét, az ihlet mehet. Csakhogy ez a ritkábbik eset. Nem is a ritkábbik, hanem a rendkívül ritka. Legtöbbször, sajnos, a dolog úgy történik, hogy eleinte rengeteg a nehézség, és nem fogynak a képek. De a festő csak fest. Ám továbbra sem fogynak a képek, pedig a művész tényleg minden lélegzetvételével csak őket festi. A nehézségek azonban nem ritkulnak, sőt ha lehetséges, szaporodnak. A képek továbbra sem fogynak, és a festő egyre megkeseredettebben festi őket. És legvégül szegényen, elhagyottan és gyűlölködve meghal – de nehogy azt higgye, hogy ekkor, legalább ekkor elkezdenek fogyni a festmények! Ugyan. Nem! A képek ekkor sem fogynak, és pár éven belül a kutya sem emlékszik már a művész úrra, aki az életét tette fel a vászonra. Elhiheti nekem, hogy az efféle pályaívből sokkal több van. A művészetek titkos története az ismeretlenül meghalt, keserű alkotók millióiról szól: ha a filmek az igazi életet óhajtanák bemutatni, ilyen eseteket dolgoznának fel. Persze, azokat meg ki nézné.

Hát én, you know, a két társammal együtt, munkát adtam ennek az Eklernek meg Ockpollnak. Láttuk, milyen ügyesen és gyorsan tudják sokszor ugyanazt megfesteni, úgyhogy készítettünk egy szép katalógust, benne negyven képpel, és azzal elindultunk házalni. Nem hiszi el, drága uram, de egy év múlva már negyven festővel dolgoztattunk, tíz kereskedőnk volt, és nekem csak koordinálni kellett az egészet. Végigjártuk a nagyobb városokat meg a főváros ocsmány kerületeit, és becsengettünk mindenhova, ahol a környék és az ajtóornamentika alapján fogadókészséget sejtettünk az „Igényes művészetet minden otthonba!” jelszó jegyében megpingált képeink iránt. Mivel, mint mondtam, máshol alig lehetett ilyesmit kapni, az emberek tisztára megőrültek: a csupasz, vagy éppenséggel egy másik stílben díszített falakat minél gyorsabban szerették volna elfedni, úgyhogy bármi megfelelt nekik, egyáltalán nem voltak válogatósak. Mi pedig, szerény kereteink között, minőséget szállítottunk nekik, nem piskótát. Annyi megrendeléssel tértünk haza, hogy Ágosték alig győzték elkészíteni, pontosabban megfesteni őket. Legyen minél nagyobb és minél színesebb, így a megrendelők, és ugyan kik voltunk mi, hogy felülbíráljuk őket. A munka egyhangú volt, de szép pénzt és minőségibb vodkát hozott, úgyhogy – sok zúgolódás után – beletörődtek a művész urak is: körbevették magukat tizenkét vászonnal, az italt a bokájukhoz helyezték, és elkezdtek alapozni. Mire az utolsó vásznat lealapozták, az elsők megszáradtak, úgyhogy lehetett kezdeni az őzike, a gímszarvas vagy a homok felvitelét. Mikor felkerült az utolsó főalak is, az első képekre mehetett az eszkimó vagy a naplemente. S mire a nap lement és a vodka elfogyott, készen volt huszonnégy, természetesen „Egyedi, kézzel festett, kiváló és nagy művészi értéket képviselő” – idézet katalógusunkból – kép.

DR. GÁVAVENCSELLŐI TIHAMÉR, szerzőhöz írt első levele mellékletekkel (Állókép: talárra feszített emberpéldány)

Tisztelt Uram!

Megkeresésére ügyfelemről a következő információkat áll módomban és felhatalmazásomban adni:

Az Ágost férfinév, a latin Augustus névnek a megmagyarosodott alakja, jelentése „magasztos”. Becézni szinte lehetetlen, bár akad, aki megpróbálkozik az Ágival vagy az Ágóval. Ügyfelem azonban ezt a két változatot nem kedvelte, sőt, „rühellte” (az ő expressiója).

Az Ekler jelentését levelem keltezésének időpontjáig nem sikerült kinyomoznom. Annyit azonban bizton állíthatok, hogy írható Echlernek, Ekklernek vagy pediglen Ecclernek is, kiejteni viszont csak „ekler”-ként lehetséges. Ügyfelem, mint azt bizonyára nem kell mondanom, az „Ekler” variánst használta.

Levelében kérdést intéz hozzám az ügyben, hogy véleményem szerint öngyilkosság, avagy baleset történt azon a végzetes útszélen. Sajnálattal kell a tudomására hoznom, hogy ennek közlésére ügyfelemtől semmiféle felhatalmazást nem kaptam, nyilatkozni adni tehát nem áll módomban. (Ha megengedi viszont, jelzem, hogy természetesen bírok magánvéleménnyel, sőt meggyőződésem is van: ámde ezt nem lehetséges magánvéleményként kifejthetővé konvertálnom, minthogy ügyvédi és magánemberi minőségem szétválaszthatatlanul összefonódik.)

További kérdéseire válaszolva: Ekler Ágost úr büntetlen előéletű, nős férfi volt, korán elhalt római katolikus apa és református anya fia, ő maga református. Gyermeke nem született. Foglalkozása szerint festő, aki jól eladható képeket hozott létre ipari mennyiségben, azaz tucatszám. Eleinte nem, de aztán számlázott, korrektor feleségével együtt betéti társaságot működtetett, mely holdingnak beltagja, ügyvezető- és elnök-vezérigazgatója, valamint igazgatótanácsának feje volt.

Hagyatéka – sajnos hirtelen véget ért élete miatt nem állt módjában hagyatéka felől rendelkezni: ezt utólag jómagam állítottam össze elsősorban felesége, másod- és harmadsorban pedig barátja és üzleti partnere szíves segítségével és közreműködésével – néhány személyes tárgyon kívül festményekből (eladásra szánt, sokszorosító technikával készült, ún. giccsképekből, valamint – jóval kisebb számban – saját maga, illetve az utókor számára készült, ún. művészképekből), vázlatokból, irodalmi igénnyel megírt, de sehol nem közölt rövidtörténetekből, és egy, A vendégmunkás dalai címre hallgató, meghatározhatatlan műfajú (Szociográfia? Szépirodalom? Szociografikus igénnyel megírt szépirodalom? Szépirodalmi igénnyel megírt szociográfia? Blöff?) szövegből áll. Ez utóbbinak a szerzősége aggályos: későbbi leveleimben beszámolok az ügyben folytatott kutatásaim eredményeiről, következő levelemhez pedig mellékelem a rövidtörténeteket; jelenlegi levelem mellékletét az idő rövidsége miatt sajnos csupán a fent említett képekről készült fotográfiák kópiái képezik.

Ügyfelem kedvenc fordulata egy angol mondat volt, mely eredetiben így hangzik: „The future’s uncertain and the end is always near”. Azaz irodánk kevésbé művészi, de tőlünk telhetően szabatos fordításában: „A jövő bizonytalan és a vég mindig közel (van)”. Az idézett sor Jim Morrison amerikai énekes szellemi tulajdonát képezi, Ekler úr kedvenc zenekara viszont nem a The Doors, hanem az Enigma volt, kedvenc zeneszáma pedig egy, az olasz nemzetiségű DJ, Luigino Celestino Di Agostino, ismertebb nevén Gigi D’Agostino által feldolgozott Nik Kershaw-szerzemény, a The Riddle (A talány) című dal – mint a vizsgálat során kiderült, ezt hallgatta akkor is, amikor a kisteherautó elgázolta.

Ügyfelem életének évei – szerencsére, mondhatná a jogviszonylatokban jártas ember – eseménytelenül teltek. Mivel képviseletét ifjúkorától én láttam el, teljes bizonyossággal állíthatom, hogy peres ügyei nem voltak, nagyobb magánéleti törésről nem tudok – legalábbis ilyenről rendszeres találkozásaink során egyetlenegy alkalommal sem számolt be.

További kérdések felmerülése esetén szerény képességeimhez mérten természetesen szívesen állok rendelkezésére, illetőleg a fent említett, írásbeli produktumokat következő leveleimhez mellékelem.

Addig is szívélyes üdvözlettel:

Dr. Gávavencsellői Tihamér

(s.k., olvashatatlan aláírás)

Gava and Vencsello Lawyer Office Kereskedelmi és Szolgáltató Betéti Társaság

Mellékletek:

Fotókópiák a következő címmel megfestett képekről:

…

…

…

Figyelem! A lista nem teljes. Akadhatnak olyan alkotások, amelyek műgyűjtőknél vagy polgári személyeknél találhatók, egyetlenegy példányban. Bár ennek a valószínűsége kicsi.

Megjegyzés: Természetesen megtehetnénk, hogy a könyvben előforduló összes Ekler-festmény címét (vagy az összes Ekler-festmény címét) felsoroljuk ezen a helyen, de mégsem tesszük: egyrészt mert fontos, hogy egyes képcímek adott ponton jelenjenek meg először, helyi irodalmi értékük okán, másrészt pedig a képcímek önmagukban véve, mellékelt láthatóság nélkül nem sokat mondanak – és mivel ez könyv, nem pedig drága művészeti album, a képek reprodukcióit nem áll módunkban közölni, hogy ezen a gyötrő hiányosságon enyhíthetnénk. Megértésüket köszönjük.

JACKSON OCKPOLL, miközben – tizenkét példányban – felskicceli A hosszúlábú nő estélyiben című képet (Állókép: a Hosszúlábú nő estélyiben – 24 példányban –, és a Vajaskenyér John Wain talpán – 1 példányban – című festmények az előszobában száradnak)

Én megértem, hogy öngyilkos lett. Sokszor mondogatta, hogy szenved abban a házasságban – pontosan úgy, mint én a magaméban. Csak azt nem értem, hogy ő miért szenvedett. Hiszen Arikát össze sem lehet hasonlítani az én házsártos feleségemmel. Ohó, Arika sosem cseszegette Ágostot, hogy fessél többet így, meg keress jobban úgy…! Egy szent az az asszony, mondom én magának. Bezzeg nálunk! Józsi, hogy haladsz? Józsi, ma hány képet festettél? Józsi, mikor fizetnek ki? Azt akarod mondani, hogy nem fizetnek ki? Ennyit fizetnek? Józsi, ezt nem mondod komolyan! És ez így ment, egészen addig, amíg az asszony el nem ment szélszasszisztensnek… azóta tízszer annyit keres, mint én. De magára is költi mind. Külön kasszán vagyunk: én a magamét, ő is a magáét. Ezt az egészet már csak a gyermekek kedvéért csináljuk. Így alakult: feleség – már a fele se ég tizenöt év után. Többet is keres, kiabál is egész nap, egyre inkább utál. Ilyenkor csak úgy lehet megengesztelni, mert kell az a kis nyugalom, hogy az ember agya szét ne menjen, ha mindent ráhagyunk. Odamenjünk? Jól van, drágám, odamegyünk. Megrendeljük? Rendeljük meg, angyalom. Tetszik neked ez a bácsi? Menj el vele nyugodtan, szívem. Persze, csak viccelek. És ilyenkor születnek az olyan betarthatatlan ígéretek is, amelyeknek az eredeti kontextusban csak tűzoltás volt a szerepük: soha többé nem iszom, drágám. Soha többé nem művészkedek, hanem szépen dolgozom négyünkért, édesem. És mindezt azért a szőrös kis micsodáért, amit a nejem esetében én csak Szőrminek nevezek. (Azt akarod, hogy Szőrminek nevezzem, drágám? Akkor hát: mától kezdve neved Szőrmi vitéz legyen!)

Hogy miért iszom? Hát ezért. Bizony, nehéz az életem, és ha nagy ritkán még összebújunk az asszonnyal, mert illik és mert megfogadtuk, olyankor is csak dúl-fúl és duzzog az ágyban: bennem pedig megkeseredik a söröcske. Kis tamponok vagyunk, uram, a nők velünk itatják fel rosszkedvük menstrumát. És mit gondol, ezt a szart meddig lehet ép ésszel festeni? Látja ezt a hosszú lábat? Hát ez nekem a szex. Néha már jobb is, mint az asszony undorodó pofáját nézni közben.

Ivott Ágost is, iszik mindenki, akire ezt mérte a sors. Az elején még nincs tétje a dolgoknak, az ember, az ifjú festőpalánta még nagylelkű és megbocsátó. Olyanokat mond, hogy nem baj, ha más jókat fest, ez az én munkám értékét egyáltalán nem kisebbíti; elég nagy a préri, elférünk rajta mindannyian; ha más jó, attól én még ugyanolyan jó vagyok. Az első időszakban ez a derűs, mindenkit kebelre ölelő hozzáállás jellemzi a fiatalembereket. Aztán telik az idő, és a dolognak kezd tétje lenni: főleg miután rájön, hogy el kell tartani a családot, máshoz nem ért, ez pedig az istennek sem akarja a megélhetést biztosítani. Ekkor pánikba esik, de még nem iszik, csak szorong, évekig. Közben látja, hogy másnak jobban sikerül, egy kiállítás itt, egy meg amott, a harmadik, na, az csudaszép: külföldön. Micsoda díjat leakasztott Pista, milyen elismerésben van része Sándornak!… És én? No, ide már beférkőzik a rosszindulat, be az irigykedés és a gyűlölködés is, jön a rossz szájíz és a butykos első párszáz meghúzása.

A kollegák értéke a díjaik számával együtt nő, nem számít tehát, milyen áron, de díjat kell szerezni: villan fel olykor estefelé, rendesen a mámor kellős közepén a már nem olyan fiatal festöncben. Csak bizonyos díjaktól felfelé mondják be ugyanis a rádióban, hogy meghalt az ember, így az ambíciót izzító, fontoskodó belső kényszer. Úgyhogy festeni kezdünk, számítva, görcsösen és irigyen, de hogyan is sikerülhetne!… Közben meg egyre szegényebbek leszünk, és egyre kilátástalanabb a karrierünk: már senki sem mondja rólunk, hogy micsoda tehetséges fiatal festő, esetleg annyit, hogy fiatal, festeget, vagy csak hogy festeget, vagy azt, hogy semmit. Iszunk hát, mint a giccsképestő.

Én például, mert eddig tényleg nem csak magamról beszéltem, megmondom őszintén, alkoholista vagyok. Ha ital van a házban, nem is vagyok képes másra gondolni. Ha tudom, hogy kinn lapul a kamrában egy üveg kisüsti, nyugtalan leszek, és úgy járok-kelek, mint egy ketrecbe zárt oroszlán. Festés? Smafu! Asszony? Lófaszt! Gyerekek? Húzzanak a picsába! Szerencsére az asszony mindegyre tanfolyamra jár, szerintem dugja valaki, a gyerekek meg, ha lehet, kerülnek. Úgyhogy egyenes az út a kamrához. Kilopakodok, jól meghúzom. Hű, de jólesik, érzem, ahogy megremeg kezemben az ecset, na, most alkotni fogok: az ördögök hosszú sorban jönnek-mennek, apró ihletek, de szentek. Alapozok, aztán kimegyek a kamrába, és még egyet alapozok ott is. Az ihlet, ha volt egyáltalán, már kifelé somfordál – de azért megpróbálom elkapni a grabancát. Ám akkor mindenféle dolog eszembe jut. Például, hogy bezzeg a régi mesterek! Milyen más volt azoknak az élete, akik kedvtelésből festegettek, nem pedig azért, hogy megéljenek belőle! Volt idejük ráérősen csiszolgatni a munkáikat, ami nem is munka volt, hanem szórakozás: egy-egy jó megoldáson napokig gondolkodhattak, mert nem baszogatta őket az asszony, a mecénásuk pedig bízott bennük. Nekünk viszont, mai nyomorultaknak, sokat kell termelni, előállítani, és e cél érdekében minden ráérős szépséget és értéket adó részletet lesmirglizünk a munkáinkról: csak a pőre, meg- és kifizetett tárgyon dolgozunk, félig megemésztett ötleteket okádva a vászonra. Mire ezen – vagy persze máson, mert nem mindig ezen búsulok – kiszomorkodom magam, megittam az egész üveg pálinkát, és az ihlet tán itt sem volt: helyette hazajön az asszony, megérzi az italszagot, és kezdődik a cirkusz. Néha magam is kedvet érzek, hogy kilépjek egy kamion elé, drága uram.

Így halad, haladozik előre a megkeseredettségünk, és akkor egy napon megjelenik Ádám, a Lucifer, és meghozza a nulladik tisztes adag munkát és tisztes adag pálinkát. Persze, első felindulásunkban visszautasítjuk a munkát és méltósággal (de fájó szívvel) a kagylóba öntjük a pálinkát. Ő csak vigyorog közben (meg tudnánk ölni ilyenkor) – főleg mikor már sokadszor csináljuk végig a szertartást. Mindketten tudjuk, hogy mi lesz a játék vége (az idő neki dolgozik), de le kell játszani a meccset, és Ádám türelmes; mi nem. Hamarabb beadjuk a derekunkat, csak legyünk már túl az első prostituálódáson. Aztán egyre kevésbé rossz: mindig van pálinka és munka, lassan már negyedannyit megkeresünk, mint az asszony. Mióta Ádám munkát ad, jobb italokat iszom, és itthon vagyok itt e világban, de már nem vagyok otthon az égben. És akkor mi? Az ég hideg volt, szegény és szomorú, ez meg itt, ha a vesztett méltóságtól eltekintek, otthonosan meleg, és jó. Persze, nem rózsás: legfőbb előnye az, hogy nincs túl sok hátránya.

Szegény Ágost is ezt az utat járta be: pedig bizonyisten, nem így indultunk, nem így! Szépreményű ifjak voltunk, és Ágostról mindenki azt mondta, hogy messze ő a legtehetségesebb közülünk. Mánoliosz írt róla először dicsérő kritikát, és kicsit mindannyian irigyeltük. (Aztán nemrég rólam is írt, Ágost megígérte, hogy kijár nála néhány flekket nekem.) Rajongtunk is érte, és félig viccesen mesternek szólítottuk. Egyszer a fejünkre tette a kezét és így szólt:

– Nem szeretnék mester lenni, édes gyermekeim, mert a mestereket előbb vagy utóbb, de mindig megtagadják…

Egy vonallal meg tudott rajzolni akármit, mondom akármit, mint Picasso! És, azazhogy mégis, mi lett belőle? Darált hús fejjel, az. Pedig milyen furfangosan élte az életét! Azt mondja egyszer nekünk, barátainak, mielőtt a szombat esti nagy ivásunknak nekiláttunk volna:

– Fiúk, én ma este irdatlanul be szándékozom rúgni. Úgyhogy bármit mondok is, ne vegyétek komolyan, mert csak az ital beszél majd belőlem!

Aztán adott a pofánkba: barát nem maradt meggyalázatlanul. Olyanokat mondott mindenkinek (nekem például: „Oki, te olyan tehetségtelen vagy, hogy maximum egy sokszorosító üzemben fogsz munkát kapni!” Mondjuk, igaza lett, de azt valószínűleg nem gondolta, hogy a sorstársam lesz…), hogy biztosan agyonütjük, ha nem készít fel, hogy csak az ital mondatja vele mindezt. Így azonban röhögtünk, és vállon veregettük, hogy menj már, fiam, Ágost, mért kéred a pofont? Ő meg szépen elmondta mindenkinek, amit akart, és megkönnyebbült. Mint a mesében az egyszeri leány: hozott is, meg nem is.

Ittunk mindketten, mert muszáj volt, azok után, hogy először lefeküdtünk Kovács Ádámnak. Mégis volt köztünk egy apró különbség: én, ha iszom, még rosszkedvűbb leszek, kötekedek, mindenkivel összeveszek, másnap aztán főhet a fejem, hogy kit hogyan engeszteljek ki. Ágostot viszont kedvessé tette az ital, aranyos és jó humorú úriembert csinált belőle – szerette is őt itatni mindenki… Na, de ha már itt van, hadd mutassam meg a beszédemet, amit a temetésén mondtam. Akarja hallani? Úgyis felolvasom, fel én. Tehát (ünnepélyesen hadovál):

„Tiszteltelek és becsültelek, barátom, Ágost! Ó mondd, miért mentél el közülünk? Talán megtört az élet, mely a nálad erősebb férfiaknak sem kegyelmezett? Ó, halál, hol a te fullánkod! Emlékszel arra, mikor kilencvenhat vizenyős telén a gyorsvonat Bécsbe repített bennünket? Összebújtunk a sarokban, mert hideg volt, és elkortyoltunk egy üveg körtepálinkát. Ó, hogy tudtál te inni, és pálinkát is olyat főztél, mint senki más ebben az országban! Beszélgettünk, mégpedig a művészetről, mert miről is beszélgethettünk volna! Hiszen festők voltunk, nagyszerű fiatalok, elhivatott művészek! Amit akkor mondtál, talán az volt az első lépés azon az úton, amelyik ide vezetett, ehhez az ásító sírgödörhöz… (hüppögés) Nem ismételhetem meg, mert csak nekem szántad. Azt mondtad: Barátom, ezt csak neked mondom el, és a fejedet bennebb dugtad a szőrmekabátodba. Ó, megvan-e még az a szőrmi-, bocsánat, szőrmekabát? Vajon, van-e még abból a finom kisüstiből? És vajon most is együtt hajolnánk-e a vonat mosdója fölé két órával később, ha megadatna, hogy újra koccintsak veled? Ki tudja! Az ember tervez, az isten végez, ahogy mifelénk mondják. De mondják ezt tifelétek is! Ó, vajon még olyan ízesen beszélnek-e kis szülőfaludban, mint ahogy kilencvennégy nyarán beszéltek? Ott ittunk, drága barátom, a kocsma előtt, és arra jött az a bácsi, és azt mondta: Jaó napot kívánok! Ó, hogy sírtunk, sírtunk, sírtunk, amiért odavan minden, ami szép! De meg kell adni a testnek is, ami a testé. Ezért főztél utána egy olyan gulyást, hogy az egész évfolyam megnyalta tőle az ujját! Bizony, az a pörkölt volt a te névjegyed! Letetted, és azóta senki sem hagyhatja figyelmen kívül! De sajnos elragadott a halál, drága barátom, és lehet, hogy jobban is tette, mint ha élni hagy. Ez a világ nem ismerte fel a benned rejlő, a bennünk rejlő zsenit, pedig már az iskolában is tudta mindenki, hogy te vagy a legjobb. Mondta ezt többek között Sándor is, de hiába is idézném, úgyis csak mi tudtuk – de mi tudtuk! –, hogy mit jelent. Özvegyed kezét vajon ki fogja meg most, hogy te eltávoztál? Kire bízod őt és a hagyatékot? Ágost! Ígérem és fogadom, mert, még egyszer mondom, nem szégyellem, tisztellek és becsüllek, hogy mindkettőt kezelni fogom! Vigyázok drága Auréliádra, és féltő szeretettel bugyolálom be őt. Képeidért és minden szellemi jussodért pedig utolsó csepp véremig harcolok! Főhajtásként az irántad érzett tisztelet miatt. Ágost, bár eltávoztál tőlünk, szellemed itt lebeg közöttünk, és mi szégyenkezünk, hogy nem vigyáztunk rád jobban. De emléked örök, jellemed gránitszilárdságú! Most és mindörökké, ámen! Nyugodjál békében, testvérem!”