A mű eredeti címe: The Troublemakers

Text copyright © Tamzin Merchant, 2024

Illustrated by Paola Escobar, 2024

First published as The Troublemakers in 2024 by Puffin, an imprint of Penguin Random House Children’s, which is part of the Penguin Random House group of companies.

Fordította: Németi Anita

A jelen mű szerzői jogi védelem alatt áll. A könyv egészének vagy bármely részének másolása, sokszorosítása, terjesztése, bármilyen formában vagy eszközzel – beleértve, de nem kizárólagosan a digitális másolatkészítést, adatkinyerést, valamint szöveg- és adatbányászatot – kizárólag a jogtulajdonos előzetes, írásbeli engedélyével engedélyezett. Tilos a mű bármely részének felhasználása mesterséges intelligencia rendszerek vagy technológiák fejlesztésére, tanítására vagy bármilyen ezzel összefüggő célra. A jogtulajdonos minden jogot fenntart.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Németi Anita

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Spirk Ildikó

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-753-2

Katie-nek, a kedvenc Bajkeverőmnek

Aznap éjszaka nem ragyogtak sem a csillagok, sem pedig a hold.

Koromsötét volt, ami tökéletes alkalmat szolgáltatott az emberrabláshoz…

Tomboló októberi szél nyüszített a Kopárfej-torony körül, feltépte az ablakokat, és süvöltve száguldott végig a szobákon, miközben a tenger hullámai vadul csapkodva ostromolták odalent a szirtet.

Aztán váratlanul egy másfajta süvöltés visszhangzott végig az iskola hideg kőfolyosóin:

– PRUDENSZ!

Az egyik folyosón sietős léptek zaja hallatszott, majd kivágódott a hálóterem ajtaja, és a gyerekek rémülten ültek fel az ágyukban, amikor berontott hozzájuk egy őrült tekintetű nő.

– HOL VAN PRUDENSZ?! – sivította, és lélekszakadva rohant oda a szoba végében álló ágyhoz.

Az ágy üresen tátongott, a takaró félre volt hajtva.

– ELTŰNT! – zokogta a nő, miközben térdre rogyott.

A szél vadul csapkodta a nyitott ablakot, ahonnan jól látszott, ahogy az öböl túloldalán a nyílt tenger felé veszi az irányt egy megtépázott vitorlájú hajó.

A hálóterem sötétjébe hasító villámfény megvilágította az ablak és az üres ágy közötti falat, amelyen ákombákom betűkkel egyetlen szó állt: BAJKEVERŐK

Az égbolt telis tele van történetekkel, legifjabb Kalapos. Ha követed a csillagokat, mindig lélegzetelállító kalandokban lesz részed.

Kalapos Kordélia megragadta a hajókormányt, és határozottan megvetette a lábát a Kis Medve fedélzetén. A tavaszi szélben érezni lehetett a kaland fuvallatát, amelyben a friss kátrány szaga keveredett a só és az égbolt illatával. Az árbócon felszikrázó csillagfény pajkosan kacsintva csábította izgalmas csínyre a hajó utasait.

Kordélia édesapja, Kalapos Proszperó, a lánya mellett állt a fedélzeten.

– Minden kalandornak szüksége van azonban egy iránytűre – tette még hozzá. – A szív is egyfajta iránytű. Ha a szívedet követed, egész életedben bölcsen és merészen haladsz majd előre.

Kordélia a szívére tette a kezét, és érezte, ahogy halkan, egyenletes ritmusban ver a mellkasában, akár egy élőlény.

– Ez volna a mai lecke, apa? – kérdezte.

Proszperó elmosolyodott.

– A mai lecke a következő: vigyázz a kétszersülttel, mert olyan kemény, mintha nem is kétszer, de legalább százszor sütötték volna meg.

Kordélia visszamosolygott rá.

Még nem futottak ki a nyílt tengerre. Kordélia az ősz és a tél folyamán végigkövette a hajó építését, és újra meg újra elámult azon a varázslaton, amelyet egy ilyen csoda létrejötte jelentett. Egy tengeri fenevad készült fából, kötélből és vitorlavászonból. Bújócskázott a hajótest bordái között, belegabalyodott a kötélzet mindent átszövő indáiba, és tátott szájjal bámulta a hatalmas, ernyedten lógó vitorlákat, amelyek rövidesen levegőtől duzzadnak majd, akárcsak az ember tüdeje. A nótafából készült hajó könnyedén szelte a vizet. Az orrdísze egy tökéletes kis medve volt, amely az ügyes faragásnak köszönhetően úgy festett, mintha a szőre szélfútta hullámokban fodrozódna.

Amikor a Greenwichből érkező hajóácsmester tekintélyt parancsoló bárkáján odalebegett hozzájuk, hogy szemrevételezze a művüket, ünnepélyesen kijelentette, hogy a Kis Medve a maga nemében a legszebb hajó, amit valaha látott. Végül még hozzátette: „Fogadni mernék, hogy a leggyorsabb is!”. Kordélia olyan büszke volt, hogy majd kiugrott a bőréből.

A Kis Medve aznap este csendben pihent. Miután a hajóácsok befejezték a ragacsos munkával járó kátrányozást, hazamentek. Kordélia egyedül maradt az édesapjával és egy ideig csak hallgatták a Temze halk locsogását, ahogy a hullámok a hajó szülőhelyének, a szárazdokknak a peremét nyaldosták. Néhány nap múlva, amikor a csillogó kátrány megköt, a szárazdokkot elárasztják vízzel, és a Kis Medve kifuthat a széles folyóra.

– Akkor már csak egy dolog marad hátra – mondta Kordélia. – Feltölteni a készleteket, vagyis élelmet szerezni.

– És vizet – tette hozzá Proszperó.

– Így van – helyeselt Kordélia. – Az ivóvíz elengedhetetlen a tengeri utazáshoz.

A régóta ígért tengeri kaland! Most, hogy lassan megérkezett a tavaszi árapály, közeledett az indulás ideje is.

Kordélia és az édesapja egy különleges útra készültek. Úgy tervezték, hogy varázserejű hozzávalókat gyűjtenek majd a családjuk által készített kalapokhoz. Először a Kanári-szigetekre hajóznak és megkeresik a szeplőlevelű életerő bokrot, valamint az énekeskagylót, amelynek gyöngyházfényű csíkja ezüstösen csilingelő dallamokat zengett. A Kanári-szigetekről kelet felé indulnak tovább Marokkó partjaihoz, hogy a homokból kiássák a csillogó, örvénycsavaros házú nautiluszkagylókat.

Hamarosan a megszokottnál is nagyobb lesz a kereslet az efféle hozzávalók iránt, ugyanis egy hét múlva – kétszázötven év után először – György király bejelenti majd, hogy újra bárki szabadon készíthet varázserejű tárgyakat Britanniában.

Az elmúlt két és fél évszázadban kizárólag a hat londoni Mester család számára engedélyezték, hogy varázserejű hozzávalók felhasználásával készítsenek ruhákat. Néhány napon belül azonban mindenki szabadon megvalósíthatja az elképzeléseit a varázserejű hozzávalók segítségével, anélkül, hogy a letartóztatástól kellene tartania.

Kordélia imádta az érzést, amikor egy varázserejű tárgy készítésekor bizseregni kezdtek az ujjvégei. Ugyanez történt vele, amikor önbizalmat adó főkötőt vagy ábrándozásra ösztönző kalpagot alkotott meg. Amikor Kordélia és az édesapja visszatérnek majd az utazásukról, a Kis Medve raktere roskadásig lesz tömve olyan varázserejű hozzávalókkal, amelyek segítségével az emberek hétköznapi ruháit elvarázsolt öltözékké lehet majd alakítani. Kordélia már alig várta, hogy végre útnak induljanak.

A ragyogó kalandra azonban picinyke árnyék vetült: pletykák keltek szárnyra egy veszélyes kalózbandáról, akik Bajkeverőknek nevezték magukat.

Ezek a kalózok először egy befolyásos politikus lányát rabolták el – az éjszaka közepén ragadták el egy bentlakásos iskola hálóterméből. Semmiféle nyomot nem hagytak hátra, csak a falra firkantott nevük utalt rá, hogy ők követték el a bűntettet.

Aztán ott volt a káoszba fulladt Téli bál esete, amely során váratlanul több lordot is a saját ruhái támadtak meg. A csizmák arra kényszerítették őket, hogy a levegőbe szökkenjenek, és jajveszékelve, visítva ugráljanak, mintha tüzes parázsba léptek volna. Nem sokkal később a kalapjuk a szemük elé zuttyant, és a viselőik különféle nyelveken, ordítva kezdtek káromkodni.

Valaki bedobta közéjük a Füttyös darazsak fészkét, és a helyiség megtelt a többezernyi darázs baljós zsongásával, ami a helyszínről menekülő, mulatozó vendégek tülekedésének hangjával vegyült. A zűrzavarban több jégszobor – valamint Lady Döcöghy orra is eltört.

London még alig tért magához a Téli bál kavarta botrányból (a darázscsípések áldozatai még mindig fütyültek), amikor a Bajkeverők újra lecsaptak. Péppé zúzott manótojást kevertek egy magát rendkívül nagyra tartó magazin, a Negyedéves Hecc nyomdafestékébe, ezért a megszokott, divaton élcelődő cikkek helyett a legfrissebb lapszám minden egyes példánya, az első oldaltól az utolsóig kizárólag trágár szavakat és szellentős vicceket tartalmazott.

Néhány nappal később a király lovai valamilyen úton-módon bolond szénát kaptak enni, ami miatt a palota előtt fülsiketítő, nyerítő hangverseny alakult ki. A csokoládéházakban városszerte rendszeresen lázadás tört ki, és a Királyi Akadémián valaki több száz festményre furcsa, narancssárga hernyókat biggyesztett, ezért úgy tűnt, mintha a nemesi származású hölgyek és úriemberek rendkívül komoly portréin valamennyiüknek bozontos, vörös bajusza nőtt volna. A hernyók befogása lehetetlen feladatnak bizonyult, így néhány nap múltán káprázatos pillangókká változtak. Színpompás mivoltukban elterelték az emberek figyelmét, és három hintóbalesetet is okoztak a Piccadillyn, ráadásul az is nekik köszönhető, hogy Lady Puffajka a gyaloghintójából egy jókora adag lócitrom közepébe zuttyant.

A Bajkeverők egész télen újabb és újabb katasztrófákat és csapásokat idéztek elő London-szerte, miközben teljes gőzzel dicsekedtek tetteikkel a Napi Pofon című reggeli újságban. Annak ellenére, hogy mesteri módon vittek véghez jó néhány különös és látványos csínyt, a Bajkeverőket még soha, senki sem látta a saját szemével. A róluk szóló pletykák a sötétség leple alatt elkövetett tetteik miatt egyre vadabbá váltak.

Egyesek gonosz varázslókra gyanakodtak, akik az éj fekete anyagából szőtt köpönyeget viseltek, míg mások azt állították, hogy bűntetteik helyszínéről hollóvá változva menekültek el. Egyszer egy tébolyult tekintetű férfi azt kiabálta a Szónokok sarkánál, hogy a Bajkeverők „a Towerben kivégeztetett árulók szellemei, akik bosszút állni tértek vissza a halálból”.

És bár Proszperó nem hitt az emberek túlfűtött fantáziájának köszönhető összeesküvés-elméletekben, mégis egyre bizonytalanabbá vált, ha arra gondolt, hogy jó ötlet-e Kordéliát magával vinnie a kalózoktól hemzsegő tengerre. Kordélia azonban minden igyekezetével próbálta meggyőzni az édesapját arról, hogy a Bajkeverők aligha kerülnek majd az útjukba, hiszen az óceán hatalmas, a hajók pedig egészen kicsik.

– Ráadásul – érvelt határozottan –, Londonban garázdálkodnak, mi pedig egészen máshol leszünk.

Proszperó azonban felhívta a figyelmét arra, hogy bár a rendbontás valóban Londonra korlátozódik, a garázdaságok során használt varázserejű hozzávalók közül sok egyáltalán nem lelhető fel Nagy-Britanniában.

– Máshol szerzik be – mormolta töprengve –, és valamilyen úton-módon becsempészik Londonba.

Kordéliát egészen addig nem különösebben izgatta ez az apró részlet, amíg a Bajkeverők nem akadályozzák meg, hogy a Kis Medve fedélzetén elinduljon végre az édesapjával a régóta várt tengeri utazásra.

Saját kis kabint kapott, benne egy mennyezethez erősített, kötélről lógó ággyal, amely lágyan ringatózott, hogy alvás közben ne legyen tengeribeteg. Szeretett kikémlelni a kerek, hullámos üvegű hajóablakon és elképzelte, milyen csodás dolgokat láthat majd; talán egy lélegzetelállító napfelkeltét a kéklő Atlanti-óceán horizontján, vagy egy vadonatúj kontinens partvonalát.

Proszperó kabinja a hajó végén volt, és csillogó ablakai kitöltötték a tat teljes szélességét. Minden talpalatnyi hely térképgyűjteményekkel és a tengeri tájékozódást segítő, navigációs műszerekkel volt tele. A fennmaradó kabinok olyan tökéletes pontossággal illeszkedtek egymáshoz, akár egy kirakós darabkái. Ezekben szállásolták el a tizenkét fős legénység tagjait, így az elsőtiszttől egészen a hajósinasig mindenki számára jutott egy priccs. A szakácsnő birodalmában, a hajókonyhában állt egy téglakályha, valamint egy hatalmas raktár, amelyben az útra szánt élelmet és vizet tárolták.

A Kis Medvén Kordélia egyik kedvenc kuckós zuga az időjáráskamra volt, amelyet a barátnője, Derűlátó Bora töltött fel. Az volt a dolga, hogy különféle időjárásokat kotyvasszon, majd üvegbe zárja őket. Az időfőzés hivatalosan még nem számított legálisnak, mivel egyfajta ősi Mester-mágiának tartották, amit évszázadokkal korábban betiltottak, így a kamrát furfangos módon faburkolat mögé rejtették. A polcokat kötelekre függesztették, hogy viharos időben ne törjenek össze az időjárásüvegek. A titkos szekrényben ott fénylettek a gomolyos üvegek, fickándoztak a kampókra akasztott szélzsákok, és vidám táncot lejtettek a szellőfonalak.

– Ha a hajó nem halad megfelelően – magyarázta Bora Kordéliának, miközben elkapott egy szökni készülő szellőfonalat a fedélzeten –, csak oldd ki egy szellőfonal csomóját. A bent rekedt szél kiszabadul, és már repül is a hajód. A szélzsákokat viszont tartogasd későbbre, jól jön majd, ha szélcsend fogságába kerülsz.

Amikor Kordélia megérintette a szélzsákot, érezte, ahogy a levegő kidomborítja a vásznat. Büszke volt az időjáráskamrára, mert más hajó fedélzetén nem volt ilyen titkos tárolószekrény, amely időjárást szállított volna magával.

Aznap este Kordélia úgy döntött, hogy mielőtt hazamennek vacsorázni, még egyszer gyakorolja a kötélmászást. Feltett szándéka volt, hogy ugyanolyan gyorsan másszon fel rajta, mint Jack, a hajósinas, aki fürge volt, akár egy majom, és a kötelekbe kapaszkodva pillanatok alatt feljutott az árbóckosárba. Kordélia lassabban, megfontoltan haladt felfelé a kötélzeten, amelynek durva szövése miatt bőrkeményedések éktelenkedtek a tenyerén. Ezekre azonban kifejezetten büszke volt.

A kalaptűjét, amelyet óceánkék kő díszített, határozott mozdulattal a hajába tűzte, aztán átlendült a kötélrengetegre. Feljebb, egyre feljebb haladt a kötelek és árbócok szövevényes erdejében. Ahogy mászott, a fedélzet lassan összezsugorodott alatta. Látta, amint az édesapja gyors léptekkel elhalad alatta, hogy ellenőrizze az orrárbóc köteleit. Kordélia olyan magasra kapaszkodott, ahonnan már jól látszott a Londonon túl elterülő, mocsaras peremvidéket megülő pára. A város lassan az alkonyat ködfátylába burkolózott. A folyón egy hajó tartott feléjük, nehéz teste mélyen a vízbe merült, amiből Kordélia arra következtetett, hogy messziről érkezett rakománnyal zsúfolták tele.

– Kereskedelmi hajó lehet – mormolta maga elé.

Hirtelen csobbanás hasította ketté a folyó megszokott esti hangjainak nyugodtan hullámzó szövetét.

A közeledő kereskedelmi hajóról egy faláda zuhant a vízbe. Könnyedén lebegett a hullámok hátán, miközben a hajó méltóságteljesen siklott tovább, és a rajta utazók közül szemmel láthatóan senkinek sem tűnt fel, hogy elvesztettek valamit.

Kordélia már éppen mély levegőt vett, hogy felkiáltson: „RAKOMÁNY A VÍZBEN!”, amikor a víz egy halovány hangfoszlányt sodort felé.

– Dupla zűr és dupla varázs, kezdődjék a bajkavarás!{1}

– Dupla zűr és dupla varázs, kezdődjék a bajkavarás – jött az elfojtott suttogás, majd azt követően fürgén, akár egy vizen surranó sikló, egy evezős csónak siklott a folyóparttól a láda felé.

Veszélyes volt egy ilyen aprócska csónak számára a roppant, óceánt járó hajók között lavírozni. Ez a csónak azonban fürge volt, az evezős pedig erős és ügyes, még úgy is, hogy vastag köpönyegbe burkolózott.

Ahogy a kereskedelmi hajó továbbhaladt, a csónak üldözőbe vette a hátrahagyott, vízen hánykolódó ládát. Nem sokkal később a csónakos már el is csípte, maga mellé tette, és nesztelenül visszasiklott a folyópart árnyai közé.

Kordélia mozdulatlanul kapaszkodott a kötélzetben.

A folyó hullámai elültek, a víz kisimult, a korábbi kiáltás pedig szertefoszlott a levegőben.

A jelenet néhány szívdobbanásnyi idő alatt lezajlott, és elveszett abban a különös fényben, amikor az este átadja a helyét a beköszöntő éjszakának.

Kordélia azonban ennek ellenére biztos volt benne, hogy…

– Csempészek voltak!

{1} Utalás Shakespeare Macbeth című tragédiájára. (A ford.)