Sarah Winman

Csendélet

részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Winman: Still Life

Copyright © Sarah Winman 2021
Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

Cover design and illustration by Ellie Game © HarperCollinsPublishers 2021
Parrot image © Shutterstock.com

Hungarian translation © N. Kiss Zsuzsa, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 963 568 157 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Elekes Dóra
Korrektúra Mandl Orsolya

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

„Amikor két ember egymást viszi el az üdvösséghez – számomra ez az egyedüli valamirevaló téma.”

E. M. Forster: Közhely-könyv

„A felvilágosult utazónak Itáliában rendszerint egyik fő célja a műkincsekkel való ismerkedés. Az egyébként merőben prózai kedvtelések híveit is önkéntelen csodálatra készteti az itáliai költészet és művészet. Az utazó olyan egybefonódásukat tapasztalja a hétköznapi élet zajlásával, hogy lépten-nyomon megérintik és óhatatlanul a hatásuk alá kerül.”

Karl Baedeker

Itália: utazók kézikönyve, 1899

Minden dolognak mértéke az ember

1944

Valahol a toszkánai dombvidéken két angol hajadon, Evelyn Skinner és Margaret hogy-is-hívják késői ebédjét fogyasztotta egy szerény albergo teraszán. Augusztus másodika volt. Gyönyörű nyári nap, ha épp felejthető lett volna, hogy még tart a háború. Az egyik nő árnyékban ült, a másik verőfényben – a nap állása meg a szőlőlugas a fejük felett így hozta. Az ételválaszték szűkös volt, de nagy pohár chiantikkal ünnepelték a szövetségesek előrenyomulását. Egy alacsonyan repülő bombázó vetette rájuk futó árnyékát. Fogták a látcsövüket, és a felségjelet vizslatták. A mieink, állapították meg, és felintegettek.

Isteni ez a nyúl, mondta Evelyn, az ajtóban cigarettázó tulaj tekintetét keresve. Coniglio buonissimo, signore!, szólt oda.

A signore szívott egyet a cigarettáján, és a karját lendítette – nem volt egyértelmű, hogy köszön-e vagy integet.

Szerinted fasiszta? – súgta oda Margaret.

Szerintem nem, felelte Evelyn. Bár az olaszoknál semmit sem lehet biztosra venni a politikában. Sosem lehetett.

Mint hallom, most lelövik a fasisztákat.

Lelő most mindenki mindenkit, így Evelyn.

Bomba süvített el mellettük, egy messzi hegyen robbant, kifordított a földből pár kis ciprust.

Ez tőlük jön, mondta Margaret, és megfogta az asztal szélét, hogy óvja a légnyomástól a fényképezőgépét meg a borospoharát.

Mint hallom, meglett a Botticelli, mondta Evelyn.

Melyik? – kérdezte Margaret.

A tavasz.

Ó, istenem – mondta Margaret.

Giotto Madonnája is az Uffiziból. A Nimfák és szatírok Rubenstől és még egy – Evelyn itt eltöprengett kicsit. Ja, mondta aztán, Az emmauszi vacsora.

A Pontormóé! A Keresztlevételéről van-e hír?

Még nincs, mondta Evelyn, és kiszedett egy kis csontot a szájából.

A távolban hirtelen tüzérségi tűz lobbant az égen. Evelyn fölpillantott.

Fene gondolta volna, hogy látni fogok még ilyet vén fejemmel.

Hiszen egykorúak vagyunk, vagy nem?

Nem. Idősebb vagyok.

Nem mondod!

De. Nyolc évvel. Hatvannégy leszek mindjárt.

Jé, komolyan?

Igen, felelte Evelyn, és töltött még egy kis bort. Csak a fecskéket sajnálom – tette hozzá.

Ezek sarlósfecskék, mondta Margaret.

Biztos vagy benne?

Azok, mondta Margaret. Amelyik vijjog, az sarlósfecske. Hátradőlt, és valami szörnyű hangot adott ki, a legkevésbé sem sarlósfecskéset.

Ezek sarlósfecskék, jelentette ki nyomatékosan. Firenze madara persze a fecske, folytatta. Passeriform, azaz verébalakú, kapaszkodólábú, a sarlós viszont nem az. Neki gyenge a lába, de nagy a szárnyszélessége. A besorolása apodiformes. Azaz „lábatlan” görögül. A molnárfecske ellenben passeriform.

Úristen, gondolta Evelyn. Sose fejezi be?

A fecskéknek – folytatta Margaret – villás a farkuk, és piros a fejük. És körülbelül nyolc évig élnek.

Milyen lehangoló. Nem is kétjegyű szám. A fecskénél ugyanúgy kell számítani az éveket, mint a kutyánál?

Nem hinném. Nem hallottam még ilyet. A sarlósfecskék sötétbarnák, de röptükben feketének mutatnak. Ott jönnek megint! – sikoltotta Margaret. Ott!

Hol?

Arra! Nagyon kell figyelni, mert rém gyorsak. Szárnyalnak, mint a szél!

A felhőkből hirtelen két sólyom csapott le, széttépték a sarlósfecskét.

Margaret levegő után kapkodott.

Ez már nem szárnyal – nézett a fák közé vesző sólymok után Evelyn. Felséges a classico, mondtam már?

Mondtad, vetette oda kurtán Margaret.

Jó. Akkor mondom még egyszer. Nem ártott a minőségnek egy év megszállás. Evelyn megint a tulaj tekintetét kereste, és a poharára mutatott. Buonissimo, signore!

A signore kivette a szájából a cigarettát, mosolyogva lendítette a karját.

Evelyn hátradőlt, az asztalra helyezte a szalvétáját.

A két nő hét éve ismerkedett meg. Az elején szeretők voltak rövid ideig, aztán a vágyat felváltotta a közös érdeklődés a toszkánai előreneszánsz iránt – Evelyn meg volt elégedve a dolgok ilyen alakulásával, Margaret hogy-is-hívják nemigen. Belevetette magát a madártanba. Evelyn szerencséjére a háború miatt nem üldözhette őt tovább, vagyis addig nem, míg Rómában nem fordult a kocka. Két héttel a szövetségesek bejövetele után ajtót nyitott a nagynénje Via Magenta-i villájában, és földbe gyökerezett a lába. „Meglepetés!, köszönt rá Margaret. Nem rázol le olyan könnyen!”

Neki akkor nem a meglepetés szó ötlött először az eszébe.

Evelyn fölkelt a székről, nyújtózkodott. Túl sokat ültem, mondta, és lesöpörte lenpantallójáról a morzsákat. Így fölegyenesedve mutatós jelenség volt, okos tekintetű, fürge elméje gyorsan kapcsolt rejtvénynél, viccnél. Őszülő szalmaszín haját tíz éve elkötelezte a szőkeségnek, és többé nem nézett hátra. A signoréhoz lépett, és kifogástalan olaszsággal kért tőle egy szál cigarettát. A szájába tolta, megfogta a férfi kezét, míg lehajolt a lánghoz. Grazie, mondta halkan, mire a férfi az egész csomagot a kezébe nyomta, és gesztikulált, hogy tartsa meg. Evelyn megint köszönetet mondott, és visszatért az asztalhoz.

Állj, mondta Margaret.

Mi van?

Ez a megvilágítás az arcodon. Milyen zöld a szemed! Fordulj felém kicsit. Maradj így.

Margaret, a jóisten áldjon meg.

Szépen kérlek. Maradj, azzal Margaret felvette a fényképezőgépét, és állítgatni kezdte a blendét.

Evelyn teátrálisan szívott egyet a cigarettából (klikk), kifújta a füstöt a késő délutáni égboltra (klikk), felfigyelt a színek változására, az ereszkedő napkorongra, egy idegesen keringő sarlósfecskére. Fintoráról félresimított egy tincset (klikk).

Mi esz, drága barátném?

Szúnyog nyilván.

Búslakodsz? – így Margaret. Mi jár a fejedben?

Szerinted mi az öregség?

Bezártság, így Margaret. Nincs előre, csak hátra.

Stimmel, ez öreges, mondta Evelyn.

De német aknazár is van, légy észnél!

Csak jutnék el Firenzébe. Tehetnék valamit. Valami hasznosat.

Odament a tulaj leszedni. Olaszul tudakolta, hozhat-e kávét meg grappát, Pompás, mondták neki, ő meg szólt, hogy ne kóboroljanak el megint, szólt, hogy a felesége felmegy még majd a szobájukba becsukni a spalettát. Jaj, és kérnek-e fügét.

Ó, si, si. Grazie.

Evelyn nézett utána.

Már rég fúrja az oldalam, szólalt meg Margaret. Robin Metcalfe mondta nekem, hogy te ismered Forstert.

Kicsodát?

Az írót. Szoba kilátással.

Na szép, mosolyodott el Evelyn.

Robin Metcalfe úgy meséli, nagy barátságban voltatok Forsterrel.

Kész röhej! Asztaltársak voltunk, ha mindenáron tudni akarod, együtt vacsoráztunk esténként marharagut a borzalmas Pensione Simiben. Csóró kis bárka voltunk az Arno-parton, az igazi Olaszországot hajszoltuk. Pedig cockney volt a főnökasszony, egyem a szívét.

Cockney?

Az bizony.

Hogyhogy cockney?

Honnan tudjam.

Úgy értem, hogyhogy Firenzében?

Nem kérdeztem meg.

Most bezzeg megkérdeznéd, így Margaret.

Az egyszer biztos, így Evelyn, kivett egy szál cigarettát, és a szájába tolta.

Valószínűleg dadusnak jött, így Margaret.

Valószínű, így Evelyn, és kinyitotta a gyufásskatulyát.

Vagy nevelőnőnek. Inkább annak, így Margaret.

Evelyn rágyújtott, és mélyet sóhajtott.

Tudtad Forsterről, hogy író? – kérdezte Margaret.

Ó, istenem, dehogy. Friss diplomás volt, ha emlékezetem nem csal. Még rajta a tojáshéj a végzés után – félszeg, suta, ismerheted ezt a fazont. Kilépett a világba teljesen tapasztalatlanul.

Nem mind így voltunk?

Hát igen, végül is igen, mondta Evelyn, és kivett egy fügét, hüvelykujját a lágy, puha héjba nyomta. Végül is igen, mondta halkan.

Kettészedte a gyümölcsöt, erotikus látvány volt élénk húsa. Evelyn elpirult: majd ráfogja az esti fény esésére, a borra meg a grappára, a cigarettára, de a szíve mélyén, lénye látatlan, legszigorúbban őrzött részén egy emlék hasadt fel benne lassan – nagyon lassan –, ahogyan egy cipzár nyílik szét.

Volt azért valami különös kisugárzása, mondta a jelenbe visszabukkanva.

Forsternek? – kérdezte Margaret.

Ha egymaga volt, akkor. De az anyja jelenléte megfojtotta. Úgy utasította őt folyton rendre, ahogyan a vánkost püfölik. Furcsa viszony. Ez maradt meg legélesebben. Az anya napernyője meg repülősója, a fiú nyúzott Baedekerje meg elszabott öltönye.

Margaret Evelyn cigarettájáért nyúlt.

Emlékszem, előmerészkedett nyugalmasabb pillanatokban. Zajt nem ütött, egyszer csak meglátta az ember. A nyizge égimeszelőt a sarokban. Vagy a társalgóban, jegyzetfüzettel. Amint firkál. Nézelődik.

Nem így szokott-e kezdődni? jegyezte meg Margaret.

Micsoda?

Hát az írás.

De. Nem vitatom.

Ilyen pillanatokkal, amiket más észre sem vesz. A hétköznapok megszentelt kis pillanataival. Margaret vette a fényképezőgépét. (Klikk.) Mint amilyen ez. (Klikk.) Meg ez.

Az istenért, Margaret, abbahagyod végre? Nem bírsz magaddal?

Margaret letette a gépét. Te nem láthatod, amit én, mondta csábosan.

Van valami a fogad között.

Miért nem mondtad?

Most mondom.

Margaret félrefordult, eltakarta a száját. Nyelve ide-oda járt a metszőfogain.

Így már jobb? – vicsorított.

Igen, hagyta rá Evelyn.

Margaret kapta magát, és átrendezte az asztalon a hamutartót, a fügét, a borospoharakat. Igazított a blendén. (Klikk.) Arrébb tette az egyik borospoharat, a csomag cigarettát. (Klikk.) (Klikk.) (Klikk.) (Klikk.)

Huszonegy évesen jártam először Firenzében, mondta Evelyn. Ezt mondtam már?

Mondtad. Szerintem mindenki tudja rólad, mondta Margaret.

Vagy úgy. A Simi főnökasszonyának, folytatta Evelyn, volt egy kézilánya, olyan mindenes. Mindig ott ácsorgott az ebédlő sarkában, mikor ettünk. Mindig figyelt. Leste, mikor tálaljon, mikor szedjen le. Lesett minket.

(Klikk.)

Szemrevaló volt, mondta Evelyn. Értelmes. Szép.

(Klikk.)

Margaret visszaült. Mennyire szép?, kérdezte.

Mint egy Leonardo-kép, felelte Evelyn.

Melyik?

A Hölgy hermelinnel.

Ó, vonta fel egyik szemöldökét Margaret.

A viselete persze nem – este többnyire fekete-fehérben szolgált fel, reggelente tiszta fehérben. Állig begombolva, de hát olyan idők jártak. Mi is mind begombolkoztunk, nyilván – de a bőre, a szeme! A tincs a homlokában! A pír az arcán!

Jól sejtem, hogy odavoltál érte?

Odavolt érte mindenki, mondta Evelyn.

Még Forster is?

Drágám, ő nem. Ő ferde hajlamú.

Evelyn kis szünetet tartott. Lepöccintette a hamut, Margaret árgus szemekkel figyelte.

Meg ott sem volt azon az estén, amiről beszélek, folytatta Evelyn. A születésnapom estéjén. Még meg sem érkezett akkor.

Hogy hívták a lányt?, vágott közbe Margaret.

Már nem em…

Jaj, adjunk neki nevet…

…ne…

Legyen, mondjuk, Beatrice!

A jóisten áldjon meg, Margaret! Nem a név a fontos! Hanem a pillanat. Csak az. Nem a neve a lényeg.

Apolozsííí, dőlt hátra a székén látványosan Margaret, maradék grappájához visszakozva. Kóótinüééé, mondta.

Evelyn nem kérette magát: Tudta, hogy közeleg a születésnapom, mert napokig téma volt a csoportunkban, és ő alig beszélt angolul, de értette, miről van szó. Furcsán nagyvilági tempó. Szót se szólni, de mindent érteni. És megkérte a cockney signorát, hadd főzzön ő akkor este, hadd készítsen a társaságnak – nekem igazából – kivételes lakomát. A cockney signora persze örült, és korán visszavonult.

Nem nagyon hiányoltátok, így Margaret.

Picit sem, tódította Evelyn. Emlékszem, milyen izgatottan mentem lefelé a lépcsőn, és…

Nem kísért el senki az útra? – vágott közbe Margaret.

Nem. Rómáig nem volt gardedámom.

Gardedám nélkül? Az hogy létezik…?

Margaret. Már megbocsáss. Nem voltunk konvencionális család. A botrány volt nálunk a beavatás. Szabad folytatnom?

Margaret intett, hogy szabad.

Észre kellett volna vennem, hogy valami feszültség van a levegőben. Mikor a társalgóba léptem, mindenki elhallgatott. Constance Everly rám mosolygott, és megfogta a kezem, és…

Constance Everly?

Ő.

A költő?

Igen, Margaret, Constance Everly, a költő.

Evelyn fáradtan roskadt hátra. Képtelenség végigmondania egy történetet, folyton félbeszakítják.

Na és? – így Margaret.

Mit na és?

Constance Everly megfogta a kezed, és…?

És. Meg. Szorította – mondta Evelyn.

Miért beszélsz ilyen furcsán?

Hogy kedvedre közbevághass. Szüneteket. Tartok. A. Szavak. Között. Beszúrhatsz ezt-azt, én meg nem vesztem el a…

Mondod már az istenverte sztoridat, Evelyn?

Evelyn kacagott. Constance bevezetett az ebédlőbe, mondta. Gyertyák, ahová csak néztem, az asztalokon középen kis csuprokban pármai ibolya – ritkaság ennyire a szezon elején – meg rozmaring, bódító illatár. Ki volt találva az a szoba. Az, hogy milyen hatást tesz a belépőre. A bor cserépkancsókban meg szalmaborítású demizsonokban az asztalon – és a lány töltött nekem, és hellyel kínált. És bejöttek a többiek, és szemük-szájuk elállt a mi gyönyörű pillanatunk, ilyen bellezza láttán. A mi várva várt, igazi, varázsos olasz estünk láttán. Egyszerű pappardellét tálalt raguval…

Biztos a szokásos főtt marhát használta fel hozzá, szólt közbe Margaret.

…meg volt nyúl fehérbabbal, keserűfüvekkel, ő maga szedte őket nyilván az útfélről Fiesoléban vagy Settignanóban, ripassati módra elkészítve fokhagymával, olívaolajjal. És miután mindenkit kiszolgált, a konyhából a sarokba vonult, a homályba, és nézte, hogyan eszünk. Élvezte, hogy élvezkedünk. Nem bírtam levenni róla a szemem. Huszonegy voltam, mikor ajándékba kaptam ezt a pillanatot. Fel sem fogtam, micsoda adomány. Csak később értettem meg, mit kínált.

Ó, hát mit?

Ajtót a világába. Ami felbecsülhetetlen.

Margaret töltött magának még egy pohár grappát, és elszopogatta. Összeszorította a száját. Még sose beszéltél erről nekem, mondta.

Tényleg?

Biztosan emlékeznék rá. Most miért?

Na igen, most miért? tűnődött Evelyn. A nyúl az oka, mondta aztán.

A nyúl?

Igen.

Azóta sem ettél nyulat?

Meg a zene.

Milyen zene?

A La Vestale nyitánya Spontinitől. Reggel hallgatta a signore. A Teatro Verdi emléke, ennyi.

És itt a vége?

Majdnem, mondta Evelyn. Vacsora után a vendégek szokásuk szerint szétszéledtek. Zongorázás hallatszott valahonnan. Mondtam Constance-nek, hogy maradnék még, köszönetet mondanék a fiatal nőnek, mire ő átment a dohányzóba. Álltam a kivégzett poharak meg a málló gyertyacsonkok között. A szolgáló nemsokára kijött. Szerintem észre sem vett először. Pipacspiros volt, eléggé feldúlt. Aztán meglátott engem. Fogott egy ibolyát, és átnyújtotta. Per Voi, mondta. Hogy értem volt. Értem volt az egész este. Tudtam. Megköszöntem. Elvettem az ibolyát, és kimentem. Lepréseltem a Baedekeremben.

Még megvan?

A Baed…

Az ibolya.

Nem hinném. Hány év telt el azóta, Margaret? Meg minek őrizgetném?

Evelyn rágyújtott, szótlanul ültek. Érezte magán Margaret átható pillantását. Féltékenységének csorba élét.

Micsoda kalandjaid voltak, szólalt meg hűvösen Margaret.

Alkonyodott. Nyúltak az árnyékok. Enyhült kicsit a hőség a feltámadó szellőtől. Járt a varrógép odabenn: a signora lepedőket foltozott. Halkan szólt a rádió. A szövetségeseket az ellenállással összekötő titkos csatorna.

Bemennék olvasni, mondta Margaret. Hát te?

Maradok még kicsit. Elszívom a cigit. Grappázom.

Ne kóborolj el.

Nem fogok. Csak kimegyek az útfélre, oda. Ott megállok. Engedelmesen. Hátha jön egy lovas kocsi, és elgázol.

Evelyn nézett az ajtón kivonuló Margaret után. Érezte, hogy máris kevésbé feszül a válla. Felkelt, legurította a grappát, és kiballagott az út szélére. A szövetséges járművek moraja a messzeségben a látóhatárra vonta a tekintetét. Szeméhez vitte a látcsövet. A ciprusos dombokra már homály borult. Egyáltalán nem volt hideg, de a ferde fényben a táj lilás árnyalata megborzongatta. Majd’ negyvenöt éve beleszeretett a Livia nevű szolgálóba. A távoli ágyúdörej égzengésnek hatott. Torkolattűz villanásai hasították az eget. Hát persze hogy megőrizte azt az istenverte ibolyát.

*

Staggia Senese és Poggibonsi között valahol az erdőben szövetséges csapatok várták a bevonulást Firenzébe. Közelgett az alkony, a fák közül tangóharmonika szólt, egy Trieszt környéki gyárból zabrálták.

Dzsipje mellett a törött tükörben szappanhabos alsó arcfelét vizslatta egy fiatalember. Óvatosan húzta a borotvát a felső ajkánál, kikerülte a kétéves heget.

Szőke hajában az esti napfény leheletnyi vörös árnyalatot villantott. A családban senki nem tudta, honnan ez a vörösség, mindkét oldalon sötét hajúak voltak a felmenők, apja gyakran viccelődött, hogy fia fogantatásának nyarán jó sok cseresznyét evett. Az festett össze téged, hallotta minduntalan az apjától.

A vonásait amúgy az anyjától örökölte. Egyenes, keskeny orr, kicsivel hosszabb a kívánatos hajvonal–orrnyereg, orrhegy–állcsúcs hossznál, ami az ideális szimmetria lenne. A felfelé ívelő szemöldök készséges hallgatót sejtet, nincs kimondottan fazékfüle, de látszik azon is, hogy éberen figyel. Ha elmosolyodik, ami gyakran fordul elő, gödröcskés kétfelől az orcája, lefegyverző.

A felesége, Peg szerint lehetne még szebb, végtére a mamája legjobb vonásait örökölte. Bóknak szánta, csakhogy kétélű bók, forró és rideg, nyájas és kegyetlen, amilyen Peg maga. Még semmi jele, hogy a kor előnyére válik majd ennek a férfinak. Jól bírja magát éretten. Szemrevaló lesz mint öregember.

Örült a madarak rikoltozásának a feje fölött. Akárcsak ő, azok is több száz kilométert tettek meg észak felé, rábízva magukat a vakvéletlenre, és időben érkeztek – a sarlósfecskék március végén, ő júniusban –; felfelé jövet Afrikán, Szicílián át, majd az Adria mentén olyan csodás megmenekülések sorozatában volt része, melynek csodájára járhattak volna a papok meg a csillagjósok. Volt őrzője, nyilvánvaló. Netán egy sarlósfecske?

Az órájára pillantott, és lemosta az arcát. Épp belendítette a pakkját meg a fegyverét a dzsipbe, amikor Lidlow őrmester lépett ki a sátorból.

Hová, Temps?

A századosért.

Hozzon már nekünk is pár palackkal, jó?

Ulysses ráadta a gyújtást, a vén dzsip elsőre beindult.

A hegyek közé hajtott, el a tankok meg a bajtársak sziluettjei mellett. El a szövetséges osztagok, a magafajta vénné viselődött fiatalemberek mellett. Vele tartott a szelíd fény át a cserjéseken, mezőkön, aztán már csak rózsaszín fodrozódás látszott az égen, nyugaton rohamosan sötétedett. Próbált ő ambivalensen viszonyulni ehhez az országhoz, de hasztalan. Olaszországtól tátva maradt a szája. Ez Darnley százados műve. Együtt utazták be a vidéket, többnyire felderítő misszión, de volt, hogy egyszerűen csak mentek az orruk után. Isten háta mögötti falvakban bukkantak freskókra meg hegytetői kápolnákra.

Bő egy hónapja megjárták Orvietót, a Paglia völgye fölötti oromra épült várost. A dzsip motorháztetején ejtőzve vörösbort kortyoltak a kulacsukból, fejük fölött dübörögtek a bombázók a Monte Cetona, a toszkán határhegy felé. Betámolyogtak a katedrálisba, a San Brizio kápolnába, Luca Signorelli remekéhez, az Utolsó ítélethez. Egyikük se hívő, de ott magukba szálltak.

Darnley elmesélte, hogy Sigmund Freud ellátogatott ide 1899-ben, és valami miatt nem jutott eszébe Signorelli neve. Ezt a valamit nevezte aztán elfojtási mechanizmusnak, alapfogalom az Álomfejtés című könyvében. „Na de hát nem mondok ezzel magának semmi újat, igaz-e, Temps?” Darnley válaszra sem várva kimasírozott a vakító júniusi napsütésbe, Ulysses meg csak kóválygott az ismeretek forgószelétől meg Darnley belé vetett feltétlen bizalmától.

Egyenes volt előtte az út, messze a fák közül az arcába villant valami. Lassított, megállt, de járatta a motort. Szeméhez vitte a látcsövet: egy nő állt az útfélen, és őt nézte látcsövön.

A nő integetett a meggyújtatlan cigarettával a kezében, és amikor a dzsip fékezett mellette, felkiáltott: Hála az égnek! Nyolcadik hadsereg?

Csak pici szórványa, sajnos, mondta Ulysses, mire a nő kezet nyújtott: Evelyn Skinner.

Temper közlegény, mutatkozott be Ulysses. Honnan jön, hölgyem, ha meg nem sértem?

Rómából, hangzott a felelet.

Tessék? Most?

Úristen, dehogy! Az albergóból itt a fák mögött. Egy hete jöttünk a társammal Cortonában látleletet venni, hogy mennyire sérültek a Francesco di Giorgiók. Kész csoda, de épek. Azóta itt várakozunk.

Mire?

Próbálom felvenni a kapcsolatot a szövetséges vezérkarral.

Mi célból, Miss Skinner?

Hogy összekössenek a műemléki, szépművészeti, levéltári részleggel. Tudnak az ittlétemről, de a jelek szerint nem foglalkoznak velem. Művészettörténész vagyok. Azt gondoltam, hasznomat vehetik, miután lokalizálták a múzeumok meg a templomok műkincseit. Mert ugyebár itt a hegyek között vannak elrejtve. Az összes remekmű. Az egész brancs – beleértve a jó öreg Cimabuét. De hát ezt úgyis tudta, nem?

Ulysses elmosolyodott. Hírlik, Miss Skinner.

Van tüze?

Lebeszélném. Nézzen ide, mutatta Ulysses a heget a szája sarkánál. Egy orvlövész. Nem sokkal trafált mellé.

Evelyn rámeredt.

Hiszen eltalálta magát.

A lényeget nem, kopogtatta a fejét Ulysses. De a számat majdnem levitte. Anélkül meg maga mit kezdene?

Biztos kínlódnék a zárhangokkal, Temper közlegény. Adjon tüzet. Kérem.

Ulysses odahajolt, gyufát gyújtott.

Köszönöm, mondta Evelyn, és hibátlan füstkarikát fújt. Ernyőt formált a tenyeréből, körbetekintett. Na látja, sehol egy orvlövész. Hm? Segítene rajtam? Nem leszek terhére. És sértetlen ajkamon örök pecsét. Lehet róla szó?

Elég nehéz helyzetbe hoz, Miss.

Ó, rosszabbat is átvészelt már.

Maga hisz a sors rendelésében, Miss Skinner?

Hogy a sorsban? A sors ajándék. Dante szerint legalábbis.

Ajándék? Ez jó. Hát akkor tessék, Miss, jöjjön.

Jaj, az isten áldja meg, nem kell ez a Miss, mondta Evelyn, és beült a sofőr mellé. Evelyn a nevem. A magáé?

Ulysses.

Ulysses! Ez csodálatos! Van-e Pénelopé, aki hazavárja?

Az nincs. Csak Peggy. És kétlem, hogy várna – mondta Ulysses, majd elfordította a slusszkulcsot, és kikanyarodott a dzsippel az útra.

Az egész délutánon át tartó szeszélyes bombázás abbamaradt, valami szelíd, már-már hihető béke ülte az erdős dombhátakat, a hegytetői bunkereket, a szőlők sötét szimmetriáját a teraszos hegyoldalakon.

Ulysses cigarettára gyújtott.

No akkor, szólalt meg Evelyn, mondjon valamit ma…

– London. Huszonnégy. Nős. Gyermektelen.

Evelyn kacagott.

Van rutinja.

Kár az időt fecsérelni, nem? Holnap talán már annyi. Hát maga?

Kent. Hatvannégy. Férjezetlen. Gyermektelen. Hogy élt azelőtt?

Földgömbökből, hangzott a felelet. Apu csinálta őket, én árultam. Meghalt, lettem én csak a csináló.

Világforgató!

Ha lát Temper és Fia földgömböt, anyu neve is megbújik rajta valahol.

A város neve pedig…?

Nora.

Milyen romantikus.

Szép, ugye?

Maguk is így vannak Peggyvel?

Hát nem éppen. Én inkább csillagokat neveznék el róla. Egy nagy ivászat közben esküdtünk, ez rá az egyetlen magyarázat. Mikor felocsúdott, és meglátta a gyűrűt, a képembe bokszolt. Életem legboldogabb napja volt így is. Aztán berukkoltam, és újra idegenek lettünk egymásnak.

Nem leveleznek?

Ulysses a fejét rázta. Mind a ketten tudjuk, miféle a másik, mondta. Mindig akkor jöttünk össze, mikor a többiek leléptek. Akkor jött a szikra, mikor elment a világítás. Ez lenne a szerelem?

Jaj, ne nézzen így rám. Ilyen lovat én nemigen ültem meg.

Soha?

Na jó, egyszer-kétszer.

Elég csak egyszer. Hogy tudjuk, mire képes a szív, Evelyn.

És maga tudja?

Tudom. Kegyel és tombol.

Evelyn elmosolyodott, nagyot szívott a cigarettából.

Ezek szerint – mutatott a férfi szájára – ez Peggy volt, nem orvlövész.

Orvlövész volt, szavatolok érte. Nézze, emelte fel a jobb karját Ulysses, hogy mutassa a heget a csuklóján. Srapnel, közölte.

Evelynhez hajolt, szétválasztotta a haját. Orvlövész, mutatta. Fölhúzta a nadrágszárát. Evelyn hátrahőkölt. Tüzérségi tűz. El is fertőződött. Aztán következett ez – folytatta Ulysses az ingét kigombolva.

Te jóisten, mondta Evelyn. Megint majdnem telibe trafálták?

Szerencsésen megúsztam, mondta Ulysses. Nem ugyanaz.

Hogyhogy?

Fejben dől el minden. Hogy honnan nézem éppen az életet. Ez a legutolsó Triesztben ért. És azóta semmi. És már tudom, nem fogok meghalni. És sokkalta boldogabb vagyok.

Tessék? – így Evelyn.

Nem itt halok meg, úgy értem.

Mármint Olaszországban?

Ebben a háborúban, mondta Ulysses. Olyan ez, mint mikor adósságot cipel az ember. Tudod, hogy bevasalják rajtad, a kérdés csak az, hogy mikor-hogyan. Úgy értem, hányszor megölhettek volna. És mégis itt vagyok. Ennek oka kell legyen.

Például mellétrafálás.

Vicces maga, Evelyn.

Maga pedig rendkívül optimista, fiatalember.

Az vagyok, felelte Ulysses. Örülök, hogy észrevette. Majd kifejtette, hogy az optimizmusa az apjától, Wilburtől ered, akinek bölcs tanácsa – „Az életedet te alakítod, fiam” – beleivódott egészen zsenge korától. Álmodozó volt az apja, mesélte. Peches ember megnyerő mosollyal, csak akkor boldog, ha zsigerből sejtette, pénzt hoz a verseny. Gyakran vélte ezt az érzést szerelemnek.

Ám egy napon eljött az igazi. Az apja a kocsmában felállt az asztal tetejére, és bejelentette, elrabolták a szívét, és mindenki azt gondolta, valami nett kis fehérszemély, pedig nem, majdnem egyidős volt vele, átlépte az ötvenet. A megfáradt, jóságos arcból az átható kék szempár úgy nézett Wilburre, mint a vadvirágos mezőre. És két hónap múlva – minden valószínűség dacára – az asszony bejelentette, útban a gyermekük. Mindkettejüknek az első.

Tartalom

Minden dolognak mértéke az ember

Egy atom és egy csillag között valahol

Az álmok szövete

A legvalószínűtlenebb páros

La Dolce Vita

A dolgok rendje

Sárangyalok

Semmit sem szeretek a világon annyira, mint téged

Minden Evelynről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0