Hans Rosenfeldt

FARKASOK NYARA

A mű eredeti címe: Vargasommar

Copyright © Hans Rosenfeldt 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Annus Ildikó

ISBN 978-963-324-980-2 (papír)

ISBN 978-963-324-981-9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Tűrk Rita

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Az oldalán feküdt, a moha meg a bozót ölelésében.

A szúnyogok a feje körül rajzottak, légzése nehézkes volt, ...már nem járt messze az öntudatlanság. Szeme az eget kémlelte, a könnyű felhők szegélye rózsaszínben és lilában pompázott.

A meleg évszak volt ez, a mindig fényes.

Napok óta érezte már a fertőzés bűzét, de nem ez hozza el a halált. De nem is a koplalás, nem az éhezés. Tele volt a gyomra. Hosszú idő óta most először.

Tisztíthatta akárhogyan, a seb csak nem akart begyógyulni. A fájdalom és a forróság szétterjedt a testében, lehúzódott egészen a lábáig. A falka alkalmazkodott, felvette az ő tempóját. Legalábbis egy ideig. Három kölyke a többiekhez verődött, de a legkisebb vele maradt. Pusztulásra volt ítélve.

Ő már nem tudott vadászni többé, a kölyke meg nem is tanult meg soha.

A fiatal jávorszarvasokról, amelyek a világos évszak idején oly könnyű prédák voltak, már nem is álmodhatott. Most még az egészen apró zsákmányok is elmenekültek előle. A bogyók, melyek végszükség esetén csillapíthatták volna az éhségét, még nem értek be. Tegnap találtak némi húst, kissé elrejtve, amelynek a szaga ugyan ösztönös menekülésre késztette őket, de aztán mégis ettek belőle, s végül éppen e miatt a hús miatt tudták folytatni még egy darabon. Egészen az erdő szélén lévő szikláig, ahol még több húst találtak. Sokkal többet. Nagy darabokat, jóval többet annál, mint amit meg bírtak volna enni.

Úgyhogy ő meg a legkisebb kölyke továbbsántikált, egészen addig, amíg a kölyök lelassult, nyüszíteni kezdett, néhány imbolygó lépést tett oldalra, aztán hamarosan már fel sem bírt kelni többé.

Ő ott maradt még a kölykével, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy meghalt, aztán folytatta útját. De nem sokáig. Tagjai görcsbe rándultak, minden ízében reszketett. Összeesett a mohában, az oldalára dőlt, és nem mozdult tőbbé, úgy maradt.

A melegben. A fényben. Az örök fényben.

Minden a tervek szerint ment.

Kezdetben az eredeti terv szerint.

Elsőként megérkezni a helyszínre, a dzsipet meg a fekete Mercedest egymás mellé leparkolni az erdő közepén lévő tisztásra, ahol a fát szállító meg a favágó autók szoktak megállni vagy megfordulni, és a motorhűtőt a felé a szűk ösvény felé fordítani, ahonnan érkeztek. Az ablakok letekerve, csak az éjjeli madárdal törte meg a csendet. Egészen addig, amíg motorzúgás nem jelezte a finnek érkezését.

Egy Volvo XC90-es tűnt fel, szintén fekete. Vadim látta, ahogy Artjom és Michail magukhoz veszik a fegyvert, és kiszállnak a Mercedesből, miközben ő meg Ljuba kiszálltak a dzsipből. Kedvelte Ljubát, és úgy érezte, hogy a nő is kedveli őt. Voltak néhányszor sörözni együtt, és amikor Ljubát megkérdezték, kivel akar menni, őt választotta. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy szól a nőnek, hogy várjon a kocsiban és rejtőzzön el, mert van egy olyan érzése, hogy félre fognak siklani a dolgok. De ha ezt tenné, akkor mihez kezdenének utána?

Eltűnnek együtt, és boldogan élnek, amíg meg nem halnak?

Nem, ez teljesen kizárt, erre nincs esély. Ljuba soha nem menne szembe Zagornij akaratával, hiszen ennyire azért nem kedveli őt, ebben biztos volt. Úgyhogy inkább nem szólt neki semmit.

A Volvo pár méterre előttük állt meg, és a négy finn kiszállt. Mindegyiküknél fegyver volt. Gyanakvóan néztek körbe, miközben szétszóródtak.

Minden nyugodt.

A vihar előtti csend nyugalma.

A csapat vezetője, egy rövidre nyírt hajú, nagydarab ember, törzsi tetoválással az egyik szeme körül, a legkisebb felé biccentett, aki épp kivette a pisztolyt a pisztolytáskából, aztán a Volvo mögé ment, és kinyitotta a csomagtartót. Vadim is hátrált néhány lépést a dzsip csomagtartója felé.

Eddig volt a közös terv.

Innen az ő saját magánakciója következett.

A hangtompítós fegyverből érkező lövedék épp a szeme alatt találta el a kocsihoz legközelebb álló finnt. A csont, vér és agyvelő váratlan robbanása, amikor a lövedék a következő másodpercben a férfi fejének hátulján talált magának kiutat, azonnali cselekvésre ösztönözte a többieket.

Jóformán mindenki egyszerre kezdett el lövöldözni.

Mindenki, Vadimot kivéve, aki a dzsip mögé ugrott, és ott keresett fedezéket.

A tetkós arcú pasas hatalmasat ordított, és azonnal négy-öt halálos lövést eresztett Michail mellkasába. A tüzet Artjom viszonozta. A tetkós pasast két golyó találta el, mire megtántorodott, de aztán visszanyerte az egyensúlyát, és Artjom felé fordította fegyverét, aki túl későn ugrott fedezékbe, a Mercedes mögé. Több golyó is a lábába fúródott. Felordított fájdalmában, és a száraz kavicsra zuhant. A tetkós pasas vérezve, üvöltve és lövöldözve haladt a Volvo felé, eltökélten, hogy élve fog kijutni innen. Egy másodperccel később hörögve zuhant térdre, elejtette a fegyverét, és két kezét a nyaka megmaradt részére szorította.

Valahol még több lövés dördült el, még több ordítás hallatszott.

Artjom ülő helyzetbe tápászkodott fel, miközben dübörgő szívvel, ügyetlenül próbálta elállítani a combjából ömlő vért. Aztán megint sorozatlövés hallatszott, mire Artjom megmerevedett, kétségbeesett tekintetébe hirtelen üresség költözött, ajkai néhány hangtalan szót formáltak, majd fejjel előrezuhant.

A harmadik finn egy sekély árokba vetette magát, ahonnan szabad kilátása nyílt a parkoló autókra, és gépkarabélyából egy sorozat éppen Artjom hátába fúródott. Vadim rájött, hogy alighanem ő is kitűnő céltábla volna, úgyhogy a dzsip mögé vetette magát, a hatalmas kerék fedezékébe. Amikor a kocsi mellé ért, látta, hogy a legkisebb finn ott fekszik holtan a földön.

Ljuba nem volt sehol.

Újabb sorozatlövés hallatszott az erdőszéli árok irányából, és a lövedékek a kerék hátulján lévő fémbe csapódtak, kilyukasztva ezzel az abroncsot. Az egyik keresztülfúródott a gumin, és eltalálta oldalt Vadimot, közvetlenül a feneke fölött. A fájdalom forró, fehér villámként süvöltött végig a testén. Összeszorította fogát és elfojtott egy ordítást, homlokát a felhúzott térdének támasztotta, és annyira összehúzódott, amennyire csak bírt. Amikor végül lassan kifújta a levegőt, akkor jött rá, hogy a lövöldözés abbamaradt.

Csend volt. Halálos csend.

Semmi mozgás, semmi hang, semmi fájdalmas ordítás vagy árulás, semmi madárdal, semmi. Mintha a hely is visszafojtotta volna a lélegzetét.

Óvatosan kikukucskált a dzsip mögül.

Még mindig csend volt. Csend és mozdulatlanság.

Lassan, nagyon lassan kidugta a fejét, hogy jobban lásson. A nap a lombkoronák alatt, de még mindig a horizont fölött állt, s az egész táj abban a lágy fényben fürdött, ami az éjféli nap sajátja.

Lassan felkelt, a golyó még a testében volt, de úgy tűnt, fontos szervet nem ért. Kezét a sebre szorította. Vérzik, de ezt majd be tudja kötözni.

– Ljuba?!

A nő a finn autó hátsó lökhárítójának dőlt, nehezen vette a levegőt, szürke pólójának eleje vérben ázott a dzseki alatt, a pisztoly még mindig a jobb kezében volt. Vadim megnézte a sérüléseit. A vér egyenletesen folyt belőle, ütőér nem sérült. Semmi vérbuborék, a tüdeje valószínűleg ép. Minden bizonnyal életben maradna.

– Ki lőtt ránk? – kérdezte lihegve, és véres kezével Vadim dzsekijébe kapaszkodott. – Ki a fasz nyitott tüzet?

– Velünk van.

– Mi? Hogyhogy velünk? Ki az?

– Gyere szépen.

Óvatosan elvette Ljubától a pisztolyt, és a zsebébe dugta, majd felkelt, lehajolt és felsegítette a nőt. Az nagy grimaszok és fájdalmas nyögések közepette állt talpra. Vadim az egyik karját a nő dereka köré fonta, a nő karját a saját vállára tette, és így vezette ki őt az autók közötti nyílt területre. Amikor arra a helyre értek, ahol a tetkós finn a földre zuhant, megállt, óvatosan lefejtette magáról Ljuba karját, elengedte a derekát, és két jókora lépést tett oldalra.

– Bocsáss meg…

Ljuba tekintete az első pillanatban értetlenséget tükrözött, de aztán rájött, mit tett a férfi, hova vezette őt, majd a következő pillanatban a hangtompítós fegyverből érkező lövedék a halántékába csapódott, és ő a földre zuhant.

Vadim a feneke felett lévő sebre szorította a kezét, kiegyenesedett, és mélyet sóhajtott.

Végül mégis minden a tervek szerint alakult.

Ébredezik a város.

Ahogyan mindig is teszi. Ahogyan mindig is tette.

A fredrikshamni béke 1809-ben. Csak egy egyszerű aláírás, és Svédország elvesztette területének egyharmadát, népességének egynegyedét. A cári Ororszország kapta meg Finnországot és ezzel Tornio városát, ami a régió legnagyobb kereskedelmi központja volt, a folyó közepén meg új határt húztak, és Svédországnak egyik pillanatról a másikra egyetlen városa sem volt a környéken. Szükség volt egyre, ebben mindenki egyetértett, de vajon hova kerüljön? Számtalan javaslat érkezett, a vitáknak nem volt se vége, se hossza. Miközben a döntésen vajúdtak, a város türelmesen várakozott, és egy párudvaros kis falucska először mezővárossá, majd végül várossá avanzsált. Születésének éve 1842.

Haparanda lett a neve Haaparanta után, ami finnül ezt jelenti: Nyárfapart.

Hirtelen növekedésnek indult a város, jó évek következtek. Legjobban akkor ment a sora, amikor másokra ínséges idők köszöntöttek. Semleges városnak lenni egy határ mellett egy háború által felperzselt világban nem volt híján minden előnynek. Sokszor ő volt az egyetlen nyitott kapu Oroszország felé, a tű foka kelet és nyugat között.

Jószágok, levelek, áruk, emberek.

Törvényes, törvénytelen, élő, értékes, veszélyes.

Az egész világ forgalma őrajta haladt át, akármiről volt is szó. A város virágzott, burjánzott.

Manapság már fáradtabb kissé. Jóval nyugalmasabban éli most életét, ehhez nem fér kétség. Lassacskán összetöpörödik. Azt persze nem lehet mondani, hogy szabadesésbe került, de többen halnak meg vagy hagyják őt el, mint ahányan születnek vagy beköltöznek.

Ismeri a lakóit. Osztozik az életükben, lát mindent, tud mindent. Emlékezik és vár. Szüksége van mindannyiukra. Város ő, s csak addig él, amíg emberek akarnak lakni benne. Olyan, mint egy isten, aki abban a pillanatban megszűnik létezni, amint már nincs senki, aki hinne benne.

Így hát tárt karokkal fogadja az újakat és gyászolja a távozókat, miközben csendben és türelmesen fekszik a folyó örök árja mellett.

Jó pár parkolóhely közül lehetett választani, így Hannah a Stadium Bolthoz legközelebb esőt választotta, majd kiszállt és körbenézett, miközben ingét az egyenruha nadrágjába tűrte. Amikor kilépett a rendőrség épületéből, elöntötte a hőhullám, és bár csak egy percig tartott, még most is érezte, hogy az arca lángol, és izzadságcseppek folynak végig a hátán.

És az időjárás sem állt az ő oldalán.

Tizenharmadik napja tűzött a nap, a hőmérséklet stabilan húsz fok felett, ami június közepén meglehetősen ritka ennyire fenn, északon. Emiatt aztán szokatlanul nyugodt és csendes volt az E4-es út melletti bevásárlóközpont környéke, ahol egymás mellett úgy tíz üzlet sorakozott, abban reménykedve, hogy az IKEA vonzerejéből nekik is jut valamennyi. Nem megy ma túl jól nekik, állapította meg Hannah magában, miután egy ösztönös pillantást vetett az autóra, majd elindult a sportbolt felé.

Az üzlethelyiségben hűvösebb volt, mint odakint. Pár vásárló lézengett itt-ott a ruhatartó állványok és 40–70 százalékos kedvezményt hirdető táblák körül. Hannah üdvözlésre emelte a kezét a pénztárgép mögött ülő nő felé. Nem ismerte, de tudta, kicsoda. Tarja Burell, Harald felesége, aki a recepciós Carin öccse. A nő visszaintett, miközben az üzlet belseje felé biccentett. Hannah azonnal látta, ki miatt hívták ide.

Egy fiatalember volt ott, őt is felismerte. Jonathan, becenevén Jonte, de a vezetékneve hirtelen nem ugrott be neki, ami azt jelentette, hogy a srác nem tartozott a fogda leggyakoribb vendégei közé. Hannah továbbhaladt a fal mellett sorakozó cipősdoboz-piramisok felé, ahol ki is rakták megtekintésre a dobozok tartalmát. A fiatalember néhány imbolygó lépést tett egy harmincas éveikben járó házaspár felé, akik mindent megtettek, hogy messzebbre kerüljenek tőle, ám anélkül, hogy megadnák neki azt a kielégítő érzést, hogy sikerült arrébb üldöznie őket. Szóval egyszerűen csak úgy tettek, mintha a fickó egyáltalán ott sem lenne.

– Válthatnánk pár szót?

Jonte Hannah felé fordult. Ha a viaszfehér arc és a szaggatott mozdulatok eddig nem árulták volna el neki, hogy egy súlyos elvonási tünetektől szenvedő emberrel van dolga, a kitágult pupillák akkor sem hagyhattak volna kétséget benne. Feltehetőleg heroin. Vagy subutex. Az elmúlt években jelentősen nőtt a kínálat, következésképpen a használat is.

– Miva? – Ennyit sikerült a fiatalembernek sértetten kipréselnie magából, miközben visszaszívta a taknyát.

– Csak beszélgetnénk egy kicsit, gyere velem!

– Nem csinátam semmit.

– Erről mondjuk vitatkozhatnánk. Kifelé!

Megérintette a férfi vállát, mire az olyan hevesen rántotta el magát, hogy kis híján elvesztette az egyensúlyát, és kénytelen volt visszalépni, hogy ne essen el.

– Hagyj békén! Csak zsét kunyerálok – folytatta, közönyösen megvonva a vállát. – Kódulok. Az nem… az nem törvénytelen.

– Oké, de ha nem adnak, akkor mit teszel?

– Miva? Eztmeg hogyérted?

Hannah látta, hogyan próbálja a férfi ugráló tekintetét fókuszálni, hogy az arca értetlenséget tükrözzön.

– Azzal fenyegetőzöl, hogy megvered őket.

– Ja… de hát… de hát nem csinátam semmit…

– Meglehet, de akkor sem fenyegethetsz meg senkit csak úgy. Na gyere már!

Megint megérintette a férfi vállát, és a válasz ugyanaz volt, mint az előző alkalommal: egy heves rántás hátrafelé, ami mintha totális meglepetésként érte volna a teste többi részét.

– Vedd le rólam a kövér ujjaidat!

– Oké – szólt Hannah, és elengedte a férfit. – És akkor jössz?

– Igen, de hozzám ne merj érni!

Hannah egy lépést tett oldalra, és a karjával jelezte a férfinak, hogy menjen előre. A férfi bizonytalan lábakon, lassan elindult a kijárat felé. Amikor egy márkás alsónadrágokat tartalmazó kosár mellett haladtak el, hirtelen kinyújtotta a kezét, és kivett néhány dobozzal, majd megpróbálta őket a vékony kabátja alá gyűrni.

– Most komolyan? – kérdezte Hannah fáradtan. – Komolyan azt hiszed, hogy kint hagytam a vakvezető kutyámat, vagy mi?

– Miva? – kérdezett vissza Jonte színlelt értetlenséggel. Hannah sóhajtva odalépett, kivette az alsónadrágokat, és visszadobta őket a kosárba. A férfit ridegen hátba lökte, hogy ezzel is jelezze, elég a bohóckodásból. Úgy tűnt, ezt már ő is érti, úgyhogy további tiltakozások nélkül haladt a kijárat felé.

Amikor kiértek az erős napsütésbe, a férfi megállt, és a kezét védekezőn érzékeny szeme fölé emelte. Egy újabb apró lökés a rendőrautó felé terelte. Félúton megállt, egyik kezét a hasára szorította, és kissé előrehajolt. Hatalmas izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán.

– Kurva szarul vagyok.

– Nyilván azért, mert egy csomó szart magadba tömtél.

Jonte nem felelt, de fejmozdulatában Hannah mintha egy apró bólintást vélt volna felfedezni, majd folytatták az útjukat.

Betuszkolta Jontét a hátsó ülésre, és nemsokára már úton is voltak. Ahogy a kormányt fogta, Hannah tekintete a kezére tévedt. Mi tagadás, a jegygyűrű most egy kicsit szűkebb volt, mint amikor először az ujjára húzta, és esélye sem lett volna rá, hogy belepréselje magát a menyasszonyi ruhájába (ha esetleg ez az őrült ötlet fogant volna meg valamiért a fejében), de az ujja egyáltalán nem volt kövér. Ő maga sem volt kövér. A dereka környékén ugyan valóban kikerekedett egy kicsit az elmúlt évben, de néhány hete talált egy kalkulátort a neten, ami a magasság meg a testsúly alapján kiszámolta a testtömeg-indexet. Az övé 27 volt. Megfordult a fejében, hogy elmeséli a hátsó ülésen ülő férfinak, hogy egy mulatságos egybeesés következtében az ő testtömeg-indexe pontosan megegyezik a férfi IQ-jával, ám amikor a visszapillantóba nézett, kénytelen volt belátni, hogy ebben az esetben süket füleknek beszélne, utasa feje ugyanis a mellkasára bukott, mintha elaludt volna.

Az út csendben folytatódott. Nemsokára már az E4-es túloldalán voltak, és a városközpont felé tartottak, ami szinte teljesen kihalt volt. A nagy bútorgyár vásárlói csak kivételes alkalmakkor találtak el a tényleges központba, mely az Európa-út túloldalán tengette életét. Ez az út bizonyos értelemben ugyanolyan választóvonal volt, mint a finn határ pár száz méterrel odébb.

A vörös kétemeletes háznál, amelyben a már csak heti két alkalommal megjelenő Haparandabladet szerkesztősége működött, balra kanyarodott, és továbbhajtott a meglehetősen jellegtelen, háromemeletes, sárga téglás épület elé, melyen a rendőrség az adóhivatallal és a társadalombiztosítóval osztozott.

A garázsban leparkolt a két szabad hely egyikére, kiszállt, majd benyúlt a hátsó ülésre, hogy életet rázzon az ott ülő férfiba. A férfi egy kis erőfeszítéssel ki tudott mászni a kocsiból, és anélkül, hogy Hannah mutatta volna, merre kell mennie, azonnal elindult a fogdához vezető ajtó felé. Ám egyszer csak megtorpant, egyik kezével a motorháztetőbe kapaszkodott, és felnyögött. Ahogy Hannah mellé lépett, látta, hogy a férfi üres tekintete felé fordul, aztán teljesen váratlanul előtört belőle a hányás. A kilövellő hányadék közvetlenül az álla alatt találta el Hannah-t, aki az ingén keresztül azonnal érezte is a lefelé csorgó massza melegét. A bűz azonnal megcsapta az orrát.

– A kurva életbe!

Még éppen sikerült egyet oldalra lépnie, amikor a következő adag megérkezett: ez pont mellette landolt a földön, és onnan csapott fel a cipőjére meg a nadrágjára.

A fiatalember hatalmas sóhajjal és megkönnyebbült mosollyal egyenesedett ki. Miközben Hannah igyekezett a száján át gyorsan és röviden lélegezni, kinyitotta az ajtót az aprócska helyiség felé, ahol az újonnan érkezetteket regisztrálták a rendszerbe, mielőtt továbbvitték volna a négy cella egyikébe, amelyek most mind üresen álltak. A nő ellen, akit az előző héten kábítószer-birtoklásért fogtak el, vádat emeltek, és Luleåba szállították. A hétvégén volt egy drogos vezetés, kiszabtak két helyszíni bírságot – az egyiket egy forgalomból kivont jármű, a másikat egy vezetéstől eltiltott pótkocsi tulajdonosára –, vasárnap reggel pedig a mentősöknek asszisztáltak egy részeg nő mellett, aki eltörte a csuklóját, majd találtak egy elgázolt rénszarvast az árokban. Senki és semmi nem volt a fogdában.

Morgan Berg közeledett a folyosón kezében egy csésze kávéval, de hátrált egy lépést, amikor meglátta, mi jön vele szembe.

– Vedd fel az adatait – utasította Hannah, miközben Jontét a falra erősített pad felé taszította, ami a regisztrációs pulttal szemben állt. Válaszra vagy tiltakozásra nem várva sarkon fordult, elővette a belépőkártyáját, és kinyitotta a háta mögötti ajtót. Egy rövid folyosóra lépett, amelynek az egyik oldalán fémszekrények sorakoztak, itt-ott pár szék állt, a plafonon csövek és vezetékek futottak. A tétova látogató első ösztönös gondolata az lett volna, hogy egy furcsa átjáróba érkezett, de ez a férfiak öltözője volt, amelyen kénytelen volt áthaladni az ember, ha a női öltözőbe akart jutni.

Hannah odament a szekrényéhez, és nekiállt levetkőzni. Azon tanakodott, vajon csak a bűzt érzi, vagy tényleg került a szájába is a hányásból. Igyekezett másra gondolni, nehogy még ő maga is rosszul legyen. Az ilyesmit mindig nehezen bírta: amikor a gyerekek kicsik voltak, akkor is Thomas ápolta őket, ha hánytak. Undorodva gombolkozott ki és tépte le magáról az ingét, a padlóra hajította, aztán lehajolt, és kibújt a cipőből meg a zokniból is. Amikor a mobilja megszólalt, éppen egy szál melltartóban és nadrágban állt. Nagy volt a kísértés, hogy ne vegye fel a telefont, de aztán ránézett a kijelzőre.

Uppsalából hívják.

Ott tanul Gabriel.

Nem az ő száma volt, de nincs kizárva, hogy egy haverja az, vagy talán Gabriel elvesztette a telefonját, esetleg történt vele valami. Felvette és beleszólt:

– Tessék, itt Hannah.

– Ööö, izé, halló, Hannah… Westerrel beszélek? – hallatszott egy bizonytalan hang a vonal másik végén. Egyértelmű volt, hogy az illetőnek kutatnia kell az emlékeiben Hannah vezetékneve után.

– Én vagyok az, kivel beszélek?

– Elnézést kérek, Benny Svensén vagyok, és az OÁI-től telefonálok. – Egy pillanatra elhallgatott, mintha azt mérlegelné, el kell-e magyaráznia a betűszó jelentését, de aztán a jelek szerint lemondott róla. – Azokról a farkasokról szeretnék beszélni, merthogy ugye jól tudom, ön foglalkozik az üggyel?

Alighanem valóban ez volt a helyzet.

Egy olyan vadászati bűncselekménnyel kapcsolatos ügyben volt ő a nyomozati eljárás vezetője, amelyben farkasok is érintettek voltak. Egy német turista telefonált be múlt szerdán, és elég gyatra angoltudásával zaklatottan elmagyarázta, hogy döglött farkast talált. Miután perceken keresztül csak elbeszéltek egymás mellett, nagy nehezen végül sikerült megjelölnie a kérdéses helyet. Aztán amikor odaértek, kiderült, hogy nem is egy döglött farkasról van szó, hanem kettőről, egy nőstényről meg a kölykéről. Látható sérülések ugyan nem voltak rajtuk, mégsem tűnt valószínűnek, hogy alig egy kilométerre egymástól mindketten természetes halállal haltak volna meg. Akárhogyan is volt, a protokollt követve leküldték a tetemeket az Országos Állatorvosi Intézetbe, ahol a jelek szerint ezt a Benny Svensént bízták meg, hogy tájékoztassa őt a fejleményekről.

– Alighanem – felelte Hannah, és leküzdötte a késztetést, hogy köpjön egyet. – Amennyiben egy nőstényről és a kölykéről van szó, amelyeket múlt szerdán találtak Kattilasaari mellett.

– Igen, ezek azok, több farkas most nincs itt nálunk.

– Persze, de ezt én aligha tudhattam, nem igaz?

– Nem, persze, de…

– Oké, nem érdekes, mit szeretne? – Hannah már bánta, hogy felvette a telefont; semmi mást nem akart most, csak megszabadulni a ruháitól, és beugrani a zuhany alá. Ráadásul sejtette is, hogy mit akar közölni a pasas: a farkasokat megmérgezték. Vadászati bűncselekményről volt szó, amelyet bizonyára abban a pillanatban lezárnak, amint a luleåi ügyész elé terjesztik. Az ügy túlságosan sok erőforrást emészt fel, a fontossága meg éppolyan alacsony, mint a felderítési valószínűsége. Amennyire ő tudta, farkast ritkán láttak errefelé, állandó revírjük nem volt itt, de előfordult, hogy megjelentek Svédország más részeiről, Oroszországból, Finnországból és Norvégiából. Ha felfedezték őket, nem telt sok időbe, míg „eltűntek”.

– A halál oka mérgezés – mondta valóban Benny, és Hannah szinte látta maga előtt, ahogy a férfi a boncolási jegyzőkönyvet olvassa.

– Remek, akkor most már én is tudom – felelte Hanna, miközben kigombolta és elkezdte lefejteni magáról a nadrágját. – Egy kicsit káoszos itt most a helyzet, úgyhogy csak küldje fel a jegyzőkönyvet, köszönjük. – Nem lehetett nem észrevenni, milyen szívesen befejezné már ezt a beszélgetést. Legalábbis ő így gondolta, de Benny Svensén figyelmét a jelek szerint ez tökéletesen elkerülte.

– Volna még valami.

– Micsoda? – mordult vissza Hanna, képtelen volt visszafojtani a türelmetlenségét. Amikor azonban meghallotta, milyen mondanivalója van a férfinak, ledermedt, teljesen elfelejtette, hogy félmeztelenül, lehányva áll ott, és nem volt biztos abban, hogy jól hallotta.

Nem, nyilván nem hallotta jól.

– Hogy embert evett? – kérdezett vissza Gordon Backman Niska, és Hannah-ra bámult. Hangsúlya hitetlenkedésről árulkodott, miközben a fejében egyre az a kérdés zakatolt, hogy milyen következményei lesznek, ha ez tényleg igaz.

– Az OÁI szerint mindkét farkas evett belőle – bólintott Hannah.

Gordon nagyot sóhajtott, majd felkelt az ergonomikus irodai székből, a Strandvägen útra nyíló ablakhoz lépett, és a másik oldalon elterülő parkoló felé nézett. Harminchat évével Gordon volt minden idők legfiatalabb haparandai felügyelője, de ez nem volt minden: világoskék, slim fit inge arról árulkodott, hogy alighanem ő a legjobban edzett is. Ha további bizonyítékokra lett volna szükség ezzel kapcsolatban, elég volt egy pillantást vetni a falra, ahol három ironmanverseny és négy Svéd Klasszikus-futam oklevele lógott az íróasztala mögötti alacsony könyvespolc fölött. Hannah és Morgan csendben álltak és vártak, míg Gordon egy adag snüsszt tett a felső ajka alá.

Hannah néha érezte a dohány ízét, amikor a nyelve Gordon szájában volt, és nem tetszett neki.

– Megöltek és megettek egy embert – folytatta Gordon inkább kijelentő hangsúllyal, és hangjából némi fáradtság érződött ki. Most kezdett rájönni, milyen következményekkel fog járni ez az ügy.

A figyelem középpontjába kerülnek. Címlapokra.

A svéd közvéleményt a ragadozók általános kérdése is megosztotta, a farkasok meg különösen. A vita évről évre keményebbé és gyűlölködőbbé vált. A hadszíntér a világháló volt, és mindkét oldal a fenyegetések, zaklatások, nevesítések fegyveréhez nyúlt. Olykor még károkozás és erőszak is előfordult. A farkasgyűlölők álmának netovábbja volna, ha sikerülne konkrétan, minden kétséget kizáróan rámutatni egy farkasra, amely előbb a hegyvidéki Kazahsztánban ölt meg vadászkutyákat és támadott meg embereket, aztán pedig Svédországban ölt meg valakit. De minél hangosabbak lesznek a farkasgyűlölők, és minél inkább meghallgatást nyernek a közvélemény előtt, annál inkább felerősödik a farkasvédők hangja is, ez pedig csak tovább fokozza a megosztottságot, és az ellenérzések végül a vadászat egészére kiterjednek majd. Gordon Backman Niska körzetében sokan vadásztak.

– Vagy legalábbis evett egy emberből – felelte Hannah. – Azt nem tudjuk, hogy meg is ölt-e valakit.

– Hát különben hogy történhetett volna? – tudakolta Gordon, és feléjük fordult.

– Az illető más okok miatt is meghalhatott – vonta meg a vállát Hannah. – Lehetett ez egy turista vagy horgász, aki infarktust kapott, vagy mittudomén.

Persze ez tényleg nem volt lehetetlen, de ő maga is hallotta, mennyire gyenge lábakon áll ez a feltételezés, amit Gordon egy szkeptikus pillantással erősített meg.

– Nem túl valószínű, igaz?

– Az sem túl valószínű, hogy a farkasok öltek volna meg valakit – vetette ellen Morgan nyugodt, mély hangján. – Azt a kolmårdeni nőt leszámítva kétszáz éve nem ölt farkas embert Svédországban.

Sem Hannah, sem Gordon fejében nem fordult meg, hogy megkérdezzék Morgant, hogy ezt meg honnan veszi, hozzá voltak szokva, hogy a férfi a lehető legtöbb dologról a lehető legtöbbet tudja. Háromszor jutott be a Ki tud többet?-vetélkedő péntek esti fináléjába, és tízezer koronát nyert. 2003-ban a Legyen ön is milliomos! című, TV4-en futó műsorban versenyzett, és megnyerte. Hárommilliót nyert úgy, hogy még maradt is két segítsége. Ezt Haparandában mindenki tudta, de senki nem beszélt róla – a legkevésbé maga Morgan.

– Mázlink van, ez ugyanis egy nyomkövetővel ellátott farkas volt. Délről érkezett – mondta Hannah. Gordon értetlenül pillantott rá, úgyhogy Hannah folytatta: – Az OÁI szerint az emberi részek max. másfél napig voltak a gyomrában, de valószínűleg inkább rövidebb ideig. Ha a megyefőnökség vissza tudja követni a farkast, akkor csak annyit kell tennünk, hogy mi is bejárjuk azt az utat, és így rátalálhatunk a test többi részére.

– Mekkora utat tesz meg egy farkas harminchat óra alatt?

– Huszonnégy óra alatt húsz-negyvenöt kilométert – vágta rá Morgan.

– A nőstény sebesült volt – jegyezte meg Hannah. – Aligha ment tehát túl gyorsan.

– Sérült nőstény plusz egy kölyök – bólintott Morgan. – Így egy kicsit más a helyzet, ilyenkor a farkas azt eszi meg, amit el tud kapni. Többnyire lassú dolgokat…

– Mennyire részletes a megyefőnökség GPS-e vagy műholdja, vagy amit most éppen használnak? – sóhajtott Gordon, aki pontosan értette, mire utal a kollégája.

– Nem tudom – felelte Morgan a változatosság kedvéért. – De felhívom őket, és megkérdezem.

– Igen, találd meg azt az embert, aki éppen a mi farkasunk nyomon követéséért felel, és mondd meg nekik, hogy olyan részletes térképet küldjenek, amilyet csak bírnak!

Morgan óriási szakállát húzogatta, mint aki még szívesen hozzáfűzne valamit, de aztán csak bólintott és kiment.

Gordon elsétált az íróasztal előtt és a falhoz lépett, ahol egy fehér tábla mellett a rendőrségi körzet térképe lógott. A táblára most egy kombinált szolgálati és nyaralási beosztás volt felírva. Nem meglepő módon Gordoné volt az épület legnagyobb irodája. Ha Hannah két lépést tett volna a saját íróasztala előtt, egyből nekiment volna a falnak.

– Hol találtuk a farkasokat?

Hannah odalépett, és egy pontra mutatott nagyjából harminc kilométerre északkeletre Haparandától és úgy egy centire Kattilasaaritól. Gordon Hannah mögé állt, de olyan közel, hogy Hannah érezte Gordon testének melegét.

– Le lettél hányva?

Hannah Gordon felé fordult, miközben orrához húzta a tiszta ing gallérját és megszagolta.

– Ennyire érződik?

– Nem, csak hallottam róla.

– Az a fickó volt, Jonte… éppen kezdett lejönni a drogról.

– Lundin.

– Az, Lundin. – Hannah visszafordult a térképhez. – Itt találtuk meg őket.

– Harminchat óra, akkor mondjuk egy nap alatt harminc kilométer, az egy negyvenöt kilométer sugarú kört jelent. – Gordon leolvasta a térkép arányait, vonalzót és tollat vett el az asztalról, és méricskélni kezdett, aztán rajzolt egy kört, és szemügyre vette az eredményt. – Kurva sok erdő. Több emberre van szükségünk.

– Előbb inkább várjuk meg, hogy Morgan mire jut. Ha azok a nyomkövetők nem elég pontosak, sosem találjuk meg a fickót.

– Férfi volt? Ezt tudjuk?

Hannah gyorsan végigvette magában a Benny Svensénnel folytatott telefonbeszélgetést. A pasas csak annyit mondott, hogy a farkas „embert” evett, a neméről nem nyilatkozott.

– Nem, bocs, erről nem esett szó.

– Nyilván nincs olyan mákunk, hogy bejelentettek volna egy eltűnt embert.

Hannah a fejét rázta. Gordon megint sóhajtott, és miután egy utolsó pillantást vetett a térképre, visszasétált az íróasztalához és leült.

– Oké, akkor megvárjuk Morgant, és utána döntünk, hogy mi legyen.

A megbeszélés minden jel szerint véget ért. Hannah elindult kifelé, de az ajtóhoz érve Gordon hangja megállította.

– Tudom, hogy tudod, de azért elmondom: amíg nem tudjuk, hogy pontosan miről van szó, maradjon hármunk között a dolog.

Gordon sötét szeme olyan komolyságot tükrözött, amit Hannah csak ritkán látott nála. Inkább poénkodós figura volt, könnyed, anélkül azonban, hogy ezzel a munkáját is elhülyéskedte volna, vagy veszített volna a tekintélyéből. Hannah csak bólintott, aztán kilépett az irodából és elindult a folyosón, miközben megállapította magában, hogy ez a nap eddig igazán szarul alakult.

Tíz ember.

Gordon megpróbált visszaemlékezni rá, hogy voltak-e valaha ilyen sokan a második emeleti tárgyalóban. A világos faasztal körül mindannyian elfértek, de Morgan mégis a padlótól a plafonig érő, régi könyvekkel teli könyvespocnak dőlt. A barna meg fekete bőrkötéses könyvek látványától, amelyeket elnyűtt az idő meg a használat, a szoba inkább tűnt egy régi archívumnak, mint egy modern tárgyalónak, ami valójában volt. A szobát a könyvek uralták, meg egy óriási rendőrségi embléma az egyik rövidebb falon, amelyet sárguló, egykori rendőrfőnököket ábrázoló fotográfiák vettek körül. Az egybegyűltek most mindannyian hátat fordítottak a régieknek, és Gordont figyelték, aki a szoba másik végében állt, a vetítővászon előtt. A projektor a plafonon zúgott, és egy térképet vetített ki, amelyen egy vékony kék vonal cikcakkban futott keresztül Észak-Svédországon, majd hirtelen megszakadt Haparanda előtt.

– Mi az, amit nézünk? – tudakolta Roger Hammar, az őrs legmagasabb és legsoványabb munkatársa, akit cingár külseje és mély basszus hangja miatt Lurchnak becéztek. A negyven év alattiak többsége persze sosem jött rá, hogy miért. Gordon válasz helyett a helyiségben lévő négy civil egyikére pillantott, és odabiccentett neki.

Jens volt az, egy energikus fiatalember a luleåi megyefőnökségtől. Amikor Morgan megkérte őt, hogy küldje fel hozzájuk a térképet, Jensnek egy sokkal jobb ötlete támadt, méghozzá az, hogy személyesen ő maga hozza fel, és akkor legalább el tud nekik magyarázni mindent rajta. Morgan nyugodt hangon közölte vele, hogy talán egyedül is képesek kiókumlálni, hogyan működik egy térkép, de Jens nem tágított. Morgannak az a gyanúja támadt, hogy nem sok izgalmas dolog történik a luleåi megyefőnökségen.

– Két döglött farkast találtatok itt a múlt héten – kezdte Jens, miközben a lézermutatót a térképre irányította. Gordon hallotta, amint Hannah sóhajt egyet. Hannah P-O mellett állt az ablaknál, aki ugyan tíz évvel fiatalabb volt Hannah-nál, de krétafehér, ritkuló haja, sovány arca és megereszkedett bőre miatt úgy nézett ki, mint aki bármelyik nap nyugdíjba vonulhat. Amikor a kis piros lézerpont feltűnt Kattilassari mellett, Gordon látta, hogy Hannah a szemét forgatja, és arckifejezéséből ítélve pont arra gondol, amire ő. Az ördögbe is, ennyire nehéz felállni, a térképhez lépni, és az ujjával odamutatni? Hát létezik bénább dolog a lézermutatónál?

– Az egyik farkason, amint azt ti is tudjátok, volt egy nyomkövető, így pontosan tudjuk, hogy milyen utat járt be. – A vörös pont a kék vonalat kezdte követni. – Eredetileg egy nagyobb, dél felől érkező falka tagja volt, de aztán elhagyta a falkát, és erre tartott, Storumantól keletre, aztán fel Arvidsjaur és Arjeplog között, egészen Jokkmokk határáig, ahol is elkanyarodott délkelet felé. Alighanem folytatta volna az útját Finnországba, csakhogy időközben elpusztult, méghozzá ezen a helyen. – A lézerpötty visszatért Kattilasaari mellé. – 04.33-kor a farkas megszűnik mozogni, ti pedig azt kérdeztétek tőlünk, hogy hol járt másfél nappal korábban. – A lézermutató fénye Vitvattnettől északra landolt. – Hát itt. Az utolsó harminchat órában negyvenegy kilométert tett meg. – Jens kikapcsolta a lézermutatót, és visszaült, láthatóan elégedetten önnön teljesítményétől. A szobában hirtelen csend lett, egészen addig, amíg Roger újból meg nem szólalt.

– Oké, de egészen pontosan miért ülünk itt? Miért követjük le egy döglött farkas nyomát?

A kérdés teljesen jogos volt, hiszen Gordon mindenféle magyarázat nélkül hívta össze őket. Meg volt győződve róla, hogy minél kevesebben ismerik a valós körülményeket, annál jobb.

De most eljött az idő.

Hat rendőr és négy civil.

Az értekezlet előtt Gordon Kalixba telefonált, hogy erősítést kérjen, de miután ott éppen nem nélkülözhettek senkit, behívta az öccsét, Adriant, akiről tudta, hogy képes tartani a száját, Morgan meg a szomszédait kérte meg, hogy segítsenek, egy hatvanas éveikben járó házaspárt, akiket jól ismert, és akikért kezeskedett. És aztán ott volt Jens a megyefőnökségtől. Gordonnak már akkor az az érzése támadt, hogy a fickó érdekesebbnek akar látszani, mint amilyen valójában, amikor Morgan elmesélte, hogy Jens ragaszkodott hozzá, hogy személyesen jöjjön fel a térképpel, és az az idétlen lézermutató sem kifejezetten javított a megítélésén. Gordon abban is biztos volt, hogy a fickó fenn van a Twitteren, márpedig a Twitter az egyik olyan hely, ahova ennek a sztorinak nem szabad kikerülnie. Így hát Gordon sokatmondóan Jensre meresztette a szemét.

– Amíg nem tudjuk pontosan, hogy mi történt, addig abszolút semmi nem mehet ki ebből a szobából – kezdte, majd körbenézett, mire mindenki bólintott. Nehéz volt nem észrevenni hangjában a komolyságot. – Az elpusztult farkasok gyomrában emberi részeket találtak.

– Milyen részeket? – tudakolta Jens.

Gordon olyan tekintettel meredt rá, amely egyértelműen kifejezte, mit gondol arról, aki egy ilyen idióta kérdést volt képes feltenni.

– Számít ez bármit is? – kérdezte inkább költőien, és a többiek felé fordult. – Meg kell találnunk a maradékot.

Tíz perccel ezelőtt jött utoljára szembe autó. A sebességtartó 80 km/h-ra volt beállítva. Az út néptelenül, a fák és a bokrok ölelésében nyúlt a messzeségbe. Amikor a hó végre elolvadt, szokásához híven nem váratott sokáig magára a tavasz, és pillanatok alatt mindent zöldbe borított; most pedig már kora nyári színekben pompázott a táj, s az árkokat mindenféle virágok színesítették. Hannah számára ezek csak névtelen fehér, lila, kék színpöttyök voltak. Thomas bezzeg biztos tudja, hogy hívják őket, és talán Gordon is, de Hannah erről sosem kérdezte őket. Anélkül, hogy bármit figyelt volna, tekintete a ritkás erdőt kémlelte. Komor és sötét fenyők álldogáltak a frissen lombosodott, zöldellő fák előtt. Olykor-olykor felbukkant egy irtás, egy lankás domb vagy mező, és a horizonton már feltűntek a hegyek is. A fák lombja felett nem magasodott semmi, úgyhogy a táj leginkább egy lágy, zöld hullám érzetét keltette, amelyet nem törnek meg a hegyek duva, kemény vonalai.

Erdők szabad hullámzása. Mindenfelé csak erdő.

Ha kinézett az ablakon, eltöltötte a nyugalom. Könnyű volt odaképzelni a falevelek rezgésébe vegyülő távoli madárdalt. Odaképzelni és odavágyni, abba a végtelen nyugalomba.

Amint elhagyták Haparandát, Jens a munkájáról kezdett fecsegni: hogyan került oda, meg hogy talán unalmasnak hangzik az egész, de a legkevésbé sem az, sőt. Persze nem annyira izgalmas, mint ez itt, de mégis, na. Meg hogyha kiderül, hogy a farkas tényleg embert ölt, az minden bizonnyal hatással lesz a vadászattal kapcsolatos törvényalkotásra. És ami őt illeti, még nem látott hullát, de ez valószínűleg a többi hasonló korú társáról is elmondható.

Hannah tizennégy éves volt, amikor először látott halottat, de nem szólt semmit.

Egyikük sem szólt semmit.

Hannah meg Gordon már régóta nem kérdezett semmit Jenstől, sőt az egyszavas válaszaikkal is felhagytak, hiszen az elmúlt negyedórában kizárólag a fickó monológját hallgatták. Amikor már csak néhány percre jártak az úti céljuktól, úgy tűnt, végre Jens is észrevette magát.

– A barátnőm szerint túl sokat beszélek – szólt némiképp bocsánatkérően.

– A barátnődnek igaza van – vágta rá Hannah.

Jens csak bólintott a nem túl burkolt kritikára, és elhallgatott. Hannah látta, hogy Gordon szórakozott mosollyal rásandít. Megpróbáltatás volt, hogy Jens is ott van velük az autóban, de azt el kellett ismerni, hogy összességében több hasznuk származott belőle, mint azt gondolták volna. A fickó letöltötte a telefonjukra a térképet, gondoskodott róla, hogy rákapcsolódjanak azokra a műholdakra, amelyekkel az állatokat követik, és amelyek még azt is jelzik, ha az ember néhány méternél jobban letér az útról. Sem Hannah, sem Gordon nem értette igazán, hogyan működik, de a lényeg amúgy is az volt, hogy működik, és kész.

Morgan a szomszédaival ment a Kattilasaari melletti helyszínre, ahol a farkasokat találták, és ahonnan északnyugat felé követik majd a farkasok útját. Lurch, P-O és Ludwig magukkal vitték Gordon öccsét arra a helyre, ahol az állatok átszelték a 398-as utat Rutajärvi és Lappträsket között. Ott majd szétválnak, ketten mennek délkelet felé, és reményeik szerint úgy tíz kilométer gyaloglás után találkoznak Morgannal és a szomszédaival. A másik kettő északnyugat felé követi a nyomokat, és egy körülbelül ugyanakkora táv megtétele után találkozik majd Gordonnal, Hannah-val és Jensszel. Az elképzelés az volt, hogy a négy csoport külön-külön átfésül tíz kilométert, úgyhogy ha minden a tervek szerint megy, akkor két-három órán belül megtalálják a holttestet.

Dél felől hajtottak be Vitvattnetbe, és leparkoltak az állomás piros épülete előtt. Akárcsak a többi kisebb svédországi település, ez az aprócska falu is felvirágzott, amikor megépült a vasút, és akárcsak a többi kisebb település, ez is elnéptelenedett, összetöpörödött és elvesztette a jelentőségét, ahogy a vasút eltűnt. Hajdanában volt itt postahivatal, missziós ház, kávézók, üzletek, benzinkút és egy iskola. Mára csak egy kisbolt és két kútoszlop maradt mindebből.

Hannah kiszállt a kocsiból. Nem először járt Vitvattnetben, de akárcsak korábban, ezúttal sem látott egyetlen teremtett lelket sem. Munkahelyek, iskolák, ügyes-bajos elintéznivalók, szórakozás: ezek mind valahol máshol zajlottak. Gordon odalépett hozzá, és egy szúnyogriasztó spray-t adott neki. Az állomás előtti nyílt területen nem voltak szúnyogok, de odabent, a fák között, az árnyas bozótosban más lesz majd a helyzet.

Jens elővette az iPadjét, és együtt átkeltek a síneken, be a túloldalon lévő erdőbe.

– Most rátértünk a farkasok útvonalára – jelentette be, majd pár száz méter után megállt. A vékony kék vonal közepén egy aprócska pötty világított. – Arrafelé kell mennünk – folytatta, és a fák közé mutatott, délkeleti irányba.

Nekiindultak.

Jens lehajtott fejjel, az iPadjébe bújva. Hannah és Gordon a két oldalán, a talajt pásztázva. A gyökereket és a lehullott ágakat többnyire puha, zöld moha borította, fölöttük vörösáfonya- és feketeáfonya-bokrok nőttek. Hannah Thomasra gondolt. Miért is nem hívta fel, amikor kiderült, hogy több emberre van szükségük? Thomas szerette az ilyesmit, szeretett vadászni, horgászni, a természetben időzni. Néha-néha, amikor a gyerekek kisebbek voltak, Hannah is velük tartott a kirándulásaikon, és úgy tett, mint aki egy kicsit még élvezi is a dolgot. Nem akarta, hogy mindazok az ellenérzései, amelyeket a szabadban való tartózkodással kapcsolatban érzett, átragadjanak a gyerekire is. Eljátszotta, hogy még örül is neki, hogy a szúnyogok között üldögélhet – a kis dögök persze mindig őt támadták meg, Thomast soha –, egy kis erdei kunyhóban vagy a befagyott tavon időzhet, langyos kávét ihat műanyag pohárból, meg száraz szendvicset ehet.

Milyen régen volt már.

Haladtak tovább, tekintetüket a földre szegezve, és nem beszéltek sokat, csak Jens korrigálta olykor az irányt. A lombok a közvetlen napfény nagy részét távol tartották, de a szinte teljesen szélcsendes erdőben mégis kimelegedtek. Miközben a tekintete továbbra is az erdőfenék pettyes zöldjét pásztázta, Hannah kigombolta az inge két felső gombját. Átkeltek a Bodträsk felé vezető úton, és a túloldalon lévő fák közé sétáltak. Hannah elhessegetett néhány makacs szúnyogot, amelyek a feje körül zsongtak. Miután az őrsön letusolt, frissnek érezte magát, de ebből mostanra már semmit nem érzett. Izzadtan, levegő után kapkodva sandított a két férfira. Jens a képernyőre tapadt, Gordont meg láthatólag semmi nem zavarta.

Alig egy óra múlva, amikor Jens szerint megtettek négy kilométert, hirtelen néhány hatalmas fekete varjú szállt fel mellettük, ahogy észlelték a közeledőket. Már azelőtt, hogy Hannah valójában látott volna bármit is, pontosan tudta, hogy megtalálták, amit kerestek.

– Maradj itt – utasította Jenset, ő és Gordon pedig folytatták az utat.

Az „eltemetve” nem megfelelő szó, a holttestet ugyanis csak részben fedték ágak és moha. Az építményt néhány kisebb kő tartotta egyben. Az illető a hátán feküdt, az egyik karja kilógott az ágak alól. A kézről a hüvelykujj kivételével minden ujj hiányzott, és a szabadon maradt testből nagy darabok voltak lemarcangolva. Első pillantásra ezek a sérülések voltak azok, amelyeket a farkasok számlájára lehetett írni. Feljebb, a vállnál, a nyakon és a törzs oldalán, amelyet nem teljesen fedtek az ágak, több kisebb seb volt, amiket madarak csőre okozhatott. Kövér legyek repkedtek a holttest körül. Amikor közelebb léptek, édes, tömény szag csapta meg az orrukat. Miután kétség nem fért hozzá, hogy az illető halott, nem lett volna szabad megmozdítaniuk semmit, elvégre a technikusok azt szerették, ha a helyszínt a lehető legkevésbé bolygatják meg, de Gordon mégis arrébb söpörte az arcot fedő ágakat.

– Férfi – állapította meg, amikor kellő mennyiségű ágat eltávolított már.

– És hacsak nem valami egészen különleges farkasokról van szó, akkor nem ők ölték meg – biccentett Hannah a kezdetleges sír felé. – Nagyon úgy tűnik, hogy gyilkossággal van dolgunk.

– Igen, bár nekünk talán így a jobb – felelte Gordon és hátralépett. – Be kell szólnunk, hogy mit találtunk, és hívni kell még embereket. Pontosan tudod, hol vagyunk, ugye?

Gordon Jens felé fordult, aki ott álldogált még, ahol hagyták. Sápadtan bólintott.

– Add meg a koordinátákat – szólt Gordon, miközben elővette a telefonját.

Hannah körülnézett. Néhány száz méterrel ezelőtt kereszteztek egy kisebb utat, és az az út minden valószínűség szerint nem olyan nagyon messze jobbra folytatódik. Otthagyta a többieket, és elindult az erdőn át a vélt irányba.

Úgy egy perc múlva kiért a kis erdei útra. Igazából nem volt ez több két keréknyomnál, ami erre-arra kanyargott, meg egy útpadkánál, ami bizonyos helyeken volt olyan széles, hogy két autó el tudott menni egymás mellett. Hannah letörölte az izzadságot a homlokáról, és visszapillantott az erdőre, ahonnan érkezett. Ha a férfit nem ott gyilkolták meg, ahol megtalálták, ha csak azért hozták ide a holttestet, hogy elássák, akkor körülbelül ott kellett leparkolni az autóval, ahol most ő állt, plusz-mínusz pár méter. Anélkül, hogy tudta volna, hogy pontosan mit keres, lassan elindult előre.

Vérnyomok? Valami elejtett tárgy? Vagy talán keréknyom.

A keréknyomokkal kapcsolatban nem voltak túlzott reményei. Az elmúlt csapadékmentes hetek után az út száraz volt és kemény. Néhány lépést tett az árok mentén, aztán megtorpant és lehajolt.

Szilánkok. Különböző színekben.

Átlátszó fehér, piros és sárga.

Sikerült megállnia, hogy felszedje és megnézze őket, de abban így is biztos volt, hogy egy autóról származnak. Fényszóró, féklámpa és irányjelző lámpa. Tehát az autó eleje és hátulja is megsérült.

Vagyis két autóról van szó.

Hannah leereszkedett az árokba. Térdei tiltakoztak egy kicsit, amikor leguggolt egy hatalmas kő mellé, amely az árok erdő felöli oldalából állt ki. Sötétkék festék volt az egyik szélén. Alighanem egy autó karcolódott meg rajta. Persze lehetetlen volt megmondani, mióta lehet ott, de miután a széttört üveg közvetlen közelében volt, Hannah feltételezte, hogy egyszerre kerültek oda.

Ismét felállt, és úgy nézett körbe, mintha a néptelen út bármit is mesélhetett volna arról, hogy mit látott, mit élt át. Az erdő felől érkező fuvallat Gordon telefonbeszélgetésének foszlányait hozta magával, a luleåi parancsnokkal tárgyalt éppen. Hannah néha túl gyorsan vont le következtetéseket, ezzel maga is tisztában volt, de ebben az esetben meglehetősen biztos volt a dolgában.

Aki idejött, nem azért jött ide, hogy megszabaduljon egy holttesttől.

Két autó összeütközött, és valaki meghalt a balesetben. A másik kocsiban ülő ember gyorsan akart cselekedni, úgyhogy bevonszolta a testet az erdőbe, úgy-ahogy betakargatta, hogy az útról ne látsszon, aztán továbbhajtott.

Hannah eddig jutott a gondolataiban, aztán hirtelen megtorpant. De hiszen mindkét autó eltűnt.

Ebben az esetben viszont legalább ketten voltak abban a másik autóban. Vagy talán mégsem. Ha csupán egy ember volt, az először elvitte innen a saját kocsiját, majd visszament, és elszállította az áldozat autóját is. Kicsit erőltetett magyarázat, de mégsem lehetetlen, hiszen ezeken a magányos utakon órákig észrevétlen maradhat az ember, órákig dolgozhat zavartalanul.

Hannah kénytelen volt belátni, hogy egyelőre semmi másban nem lehet biztos, csakis abban, hogy egy ember meghalt, egy vagy több másik pedig mindent megtett azért, hogy senki ne találjon rá a holttestre. És a terv alighanem működött is volna, ha néhány mérfölddel odébb nem jutott volna valakinek az eszébe, hogy megmérgezzen két farkast.

Kátya várt.

Nagy gyakorlata volt már ebben.

A gyerekkora jó részét ezzel töltötte. Megtanították neki, hogy a siker kulcsa a türelem. Mások, ha azt akarták, hogy gyorsabban teljen az idő, általában nem gondoltak semmire, csak kiürítették az agyukat, és magukba fordultak.

De Kátya nem. Ő túl gyorsan ráunt a dologra.

Így hát járkálni kezdett az idegen lakásban. Egy tizenegy emeletes ház hetedik emeletén lévő két szoba-konyhás lakásában, Szentpétervár szélén. A kis hálószobában eltöltött már egy kis időt: leült a horgolt ágytakaróval és két párnával díszített egyszemélyes ágyra, és kíváncsian tanulmányozta az éjjeliszekrényen lévő néhány holmit. Ezek alapján megállapította, hogy a lakásban egy vallásos nő él, akinek szemüvegre van szüksége az olvasáshoz, ellenben nincs szexuális élete.

Az ablak mellett lévő komódon egy férfi fotója. Őt ismeri.

Sztaniszlav Kuznyecov.

A komódon egy kicsi, fiókos tükrös szekrény, előtte egyszerűbb sminkcuccok. Kátya ösztönösen elkezdte sorba rendezni őket: a kerek alakúak egy csoportba kerültek, a téglalap alakúak egy másikba, a három rúzst színek szerint rendezte el, a legvilágosabbtól a legsötétebbig. Pakolás közben újra meg újra kinézett az ablakon a többi tizenegy emeletes ház felé, amelyek egy udvart fogtak körbe. Ám odalenn túl kevés fa és túl kevés növény volt ahhoz, hogy sétára csábítsa az embert, kivéve, ha valakinek muszáj volt levinni a gyerekeit az udvar közepén lévő játszótérre.

Alsóneműk, zoknik, fehérnemű, zsebkendő, vállkendők és kendők a komód két fiókjában. Kátya néhány percet arra áldozott, hogy összehajtogassa és takaros kupacokba rendezze őket, majd kinyitotta a szekrényt.

Egyrészes ruhák, blúzok, szoknyák.

Egyikből sem túlságosan sok. Villámgyorsan elrendezte a vállfákat, hogy az azonos típusú ruhadarabok egy csoportba kerüljenek, balról jobbra: blúzok, szoknyák, egyrészes ruhák. Egy utolsó pillantást vetett a szoba falán lógó semmitmondó festményre, majd átsétált a nappaliba.

Egy háromszemélyes kanapé, valószínűleg a kilencvenes évekből, előtte egy foltos dohányzóasztal, alatta zöldes színű subaszőnyeg. Egy elnyűtt fotel. A kanapé és a fotel is a falon lévő tévé felé fordítva, körülötte sötét könyvespolcok, ezeken legalább annyi fotóalbum, mint amennyi könyv, plusz még néhány bekeretezett kép, amelyek minden bizonnyal a családtagokról és a rokonokról készültek.

Kátya találomra levett egy albumot, és letelepedett a fotelbe. A fényképek alighanem a hetvenes évekből származhattak, mert a fiú – minden kétséget kizáróan Sztaniszlav – hat-hétévesnek tűnt. Ő meg a nővére voltak a fotók többségén, néhány képen egy férfival együtt, aki az apjuk lehetett, és akiről Kátya tudta, hogy nyolc évvel ezelőtt halt meg autóbalesetben. A képek egyikén a férfi egy kis vidéki ház ajtajában állt, a napfényben hunyorgva, kezét védőn emelte a szeme fölé, és mosolygott.

Váratlanul felbukkant Kátya emlékei között egy kép arról a férfiról, akit ő maga éveken át az apjának nevezett. Ő is egy ajtóban állt, de az arcán nem volt mosoly, és Kátya emlékeiben határozottan nem volt semmiféle napfény.

Azonnal elhessegette a gondolatot, összecsapta az albumot, felkelt, és visszarakta a polcra, majd az ablakhoz lépett. Az Afonskaja ulicán sűrű volt a forgalom, de innen csak távoli zúgás hallatszott belőle. Beledugta az ujját a párkányon álló egyik virágcserépbe, megállapította, hogy vízre volna szüksége, majd átment a fürdőszobába. Szürke vízálló tapéta meg valamivel világosabb linóleum. Hat fehér csempe téglalap alakba rendezve a mosdókagyló fölött. Díszes lábakon álló mély, de rövid öntöttvas kád, plusz egy angyalmintás zuhanyfüggöny.

Gondolatai egy pillanatra visszatértek a hatalmas terembe.

A tizenkét kád egymás mellett meg a négyfokos víz.

A mosdókagyló feletti fürdőszobaszekrény felé fordult. Mielőtt kinyitotta volna, megnézte magát az ajtajára szerelt tükörben. Rövid, fekete apródfrizura, kihúzott szemöldök, barna szem, kiálló arccsont, egyenes orr, telt ajkak. Többnyire nem festette ki magát, ha a munka nem kötelezte másra. Tudta, hogy szépnek tartják, és ez egyszerűbbé tette a dolgot. Könnyebb volt közel férkőzni az emberekhez. Főleg a férfiakhoz, de az évek során azt tapasztalta, hogy nemtől függetlenül mindenki nyitottabb és elfogadóbb a szép emberek iránt.

A fürdőszobaszekrényben totális káosz uralkodott. Kátya lehajtotta a vécé fedelét, és elkezdte odapakolni a szekrény tartalmát. Sebtapasz, fogkrém, fogselyem, orrspray, dezodor, krém, körömolló, sarokreszelő, hajtűk, néhány klipsz, fürdősó, papír zsebkendő, gyógyszerek, némelyik vényköteles, mások nem. Továbbra sem talált semmit, ami arra utalt volna, hogy a nő, akinek a fürdőszobaszekrényét épp kipakolta, említésre méltó szexuális életet élne. Volt neki viszont – vagy most vagy korábban – gombás altesti fertőzése, legalábbis az egyik tubusból ítélve, ami most a vécé fedelén hevert.

Amikor a szekrény kiürült, Kátya néhány benedvesített vécépapír-darabkával letörölgette a polcokat, majd visszapakolt mindent, de meghatározott rendszer szerint, négyféle csoportba osztva a dolgokat: gyógyszerek, testápolás, hajápolás, egyéb.

Kátya elégedetten sétált ki a konyhába: az elmúlt húsz percet tevékenyen töltötte. Hirtelen eszébe ötlött, hogy ehetne valamit, úgyhogy kinyitotta a hűtőszekrényt, és vajat, sajtot, tojást meg egy sört vett elő. Amíg a tojás a tűzhelyen főtt, addig kenyér, tányér és evőeszköz után kutatva kinyitotta a világoszöld szekrényajtókat. Miután megtalált mindent, amit keresett, az ablak mellett álló kis konyhaasztalon megterített magának. Az újság számai, amelybe Kuznyecov is írt, egy fonott újságtartóban voltak a padlón. Kátya felvette az újságtartót, és maga mellé tette az asztalra. Amikor a tojás elkészült, hideg vízben lemosta őket, majd a lábast egy alátétre helyezte.

Ezután leült, elkezdett enni, és közben olvasott. Aztán arra gondolt, hogy kellemes volna egy kis zene, úgyhogy körbenézett, lát-e valahol egy tranzisztoros rádiót vagy valami hasonlót. Nem talált, de aztán rájött, hogy alighanem jobb is így. Ha zene szólna a lakásban, amikor megérkeznek, még gyanakodni kezdenének. Azt viszont nem tartotta valószínűnek, hogy néhány órán belül megjönnek.

Így hát várt.

Nagy gyakorlata volt már ebben.

A délután hátralévő része gyorsan elrepült.

Hannah épp akkor tért vissza a többiekhez, amikor Gordon letette a telefont.

– Mit mondott Luleå?

– A súlyos bűncselekmények részlege veszi át az ügyet.

Nem teljesen váratlanul. Egy eltemetett holttestet gyilkosságként kezelnek, amíg az ellenkezőjét be nem bizonyítják, márpedig a gyilkosságok Luleåban landolnak.

– És ott kié lesz?

– Erixoné.

Erixon, X-szel. A keresztneve Alexander, úgyhogy mindenki X-nek hívta. Hannah ismerte őt. Ismerte és kedvelte. Más ügyekben is vezetett már náluk nyomozást az évek során, Hannah is dolgozott már vele. Legutóbb múlt tavasszal, amikor Kukkolaforsennél halásztak ki egy holttestet.

Hannah elmesélte, mit talált odalent az úton, hogy nagy valószínűséggel két autó karambolozott, az egyik közülük kék színű. Gordon figyelmesen végighallgatta és bólogatott, majd megkérte, hogy menjen el Vitvattnetbe a kocsiért.

– Vidd magaddal őt is – biccentett Jens felé, aki tétlenül és haszontalanul álldogált kicsivel arrébb egy kidőlt fa mellett.

– Muszáj?

– Igen.

– Akkor gyerünk – intett oda Jensnek, majd elindultak az úton visszafelé, miközben Gordon elkezdte hívogatni a többieket, hogy abbahagyhatják a keresést, és visszatérhetnek a kiindulópontra.

Háromnegyed órával később Hannah leparkolta a kocsit viszonylag közel ahhoz a helyhez, ahol a holttestet találták, de azért kellően távol tőle. Jensnek az autóban kellett maradnia, amíg Hannah és Gordon elkerítették az erdőben az utat és a sír körüli területet. A technikusok még legalább egyórányi autóútra voltak, vagy inkább többre – ez a hátránya annak, ha kis településen állomásozik az ember, és a felszerelések meg az erőforrások nagy része százötven kilométerre van tőle –, úgyhogy Gordon megkérte Hannah-t, hogy vigye vissza Jenset a kocsival, és visszafelé hozzon valami ennivalót.

Amíg visszasétált az autóhoz, Hannah érezte, hogy hirtelen elönti a forróság; először csak az arcán meg a nyaka körül, majd aztán az egész testében. Pórusai egy pillanat alatt megnyíltak, és ontani kezdték magukból az izzadságot. Amikor beült Jens mellé, és elindította a kocsit, nem kellett a tükörbe néznie, hogy tudja, az arca lángvörös, és izzadság ömlik róla, úgyhogy lenyomta a klíma szabályozóját, és ha nem állította volna le magát időben, még az ablakot is letekerte volna.

A mai napon másodszor.

Már attól is ki volt készülve, amikor egy héten egyszer tört rá ez a borzalom – hát mostantól fogva naponta kétszer is elönti ez a lángtenger? Olyan volt, mintha végignyomna pár edzést, csak éppen a tréning pozitív hatásait nem érezte közben. Teste fürdött az izzadságban, az arca meg olyan volt, mint egy paradicsom.

– Feltekerhetném egy kicsit a hőszabályozót? – kérdezte Jens, miután megtettek már pár kilométert.

– Nem, nem tekerheted.

– Egy kicsit hideg van.

– Majd ha a te tested fog napi szinten kibaszni veled, akkor eldöntheted, hány fok legyen a kocsiban, oké?

Jens értetlen képet vágott, de azért bólintott, majd megpróbált Hannah-val az elmúlt órák történéseiről társalogni. De a nő egyszavas morgásai még kevésbé csábítottak csevegésre, mint az odafelé vezető úton, úgyhogy egy idő után Jens feladta a kísérletezést. Csak akkor nyitotta ki ismét a száját, amikor bekanyarodtak a rendőrség épülete elé, és kiszállt az autóból.

– Majd jelezzetek, hogyan alakul az ügy.

– Minek?

– Kíváncsi vagyok. Elvégre egy kicsit az én ügyem is.

– Persze – füllentette Hannah, csak hogy végre lerázza a fickót. – Morgannál megvannak az elérhetőségeid, úgyhogy tájékoztatunk. Vigyázz az úton – intett a férfinak – hála istennek most látja őt utoljára –, aztán lehajtott a Coophoz. Az Ica Maxit ugyan jobban kedvelte, de a Coop közelebb volt. A készételes pulthoz sietett, hogy onnan vigyen valami ennivalót. Gordon az egészséges ételeket preferálta, úgyhogy neki ráksalátát választott. Amit ő maga evett volna szívesen, azt mind mikróban kellett volna megmelegíteni, így végül a csirkés tekercs mellett döntött. Vett még két üveg kólát, egy zacskó nacho chipset, Gordonnak egy pár minibagettet, majd visszaindult.

Amikor visszaért, a lezárt terület körül már jó pár autó állt. A techikusok is megérkeztek, Gordon tájékoztatta őket mindarról, amit tudni lehetett, az orvos halottá nyilvánította a tetemet, és most már mindenki tette a dolgát. Így Gordon és Hannah meglehetősen feleslegessé váltak, úgyhogy leültek a lezárt terület elé egy kőre, hogy egyenek, és közben szótlanul figyelték a szorgoskodó kollégáikat. A nap még mindig magasan állt az égen, rovarok döngicséltek a melegben, és olykor-olykor elcsíptek pár foszlányt a lezárt területen dolgozó férfiak halk, szűkszavú beszélgetéseiből.

Amikor befejezték az evést, Hannah felajánlotta, hogy visszamegy az őrsre, és nekiáll a papírmunkáknak, elvégre bőven elég, ha csak az egyikük marad a helyszínen. Gordont majd visszaviszik a technikusok az egyik autójukon.

Két és fél órával később Gordon épp akkor kopogott be az irodájába, amikor Hannah bezárta a megírt és elmentett dokumentumot.

– Szóval még itt vagy – konstatálta, és belesüppedt az iroda másik székébe.

– Épp indulni készültem. Te most értél vissza?

– Igen, a fiúk végignézték a fél erdőt.

– Tudjuk, ki az?

Gordon megrázta a fejét, miközben elnyomott egy ásítást.

– Nem volt a fickónál sem személyi, sem más.

– Akkor mi legyen? Közzéteszünk róla egy képet, vagy hogy csináljuk?

– X meg én holnap megbeszéljük.

Gordon hirtelen felkelt, mintha üldögélés közben vette volna észre, hogy mennyire fáradt. Hannah kilogolt, ő is felállt, és együtt kimentek a folyosóra.

– A halál előzetes oka nyaktörés, ennyit legalább tudunk.

– Mióta feküdt ott?

– Nem egyértelmű. Egy héttel ezelőtt lett belőle vacsora a farkasoknak, szóval akkor már biztosan ott volt.

A folyosó végére értek. Gordon irodája közvetlenül a lépcsőházhoz vezető ajtó mellett volt.

– Akkor holnap – biccentett a férfi az irodája felé, jelezve, hogy ő még maradni szándékozik. Hannah arra számított, hogy Gordon majd megkérdezi, nem akarja-e megvárni, hogy együtt mehessenek haza egy darabon. Sőt, nemcsak számított rá, de remélte is.

Bosszantó. Az ilyesmi abszolút nem rá vall.

– Akkor holnap – felelte Hannah, majd kinyitotta a lépcsőház ajtaját, és lement.

Egy perccel később kilépett az üvegajtón, és mély levegőt vett, miközben az ajtó lassan becsukódott mögötte.

Világos volt, mint nappal, de csend volt, mint éjszaka.

Ahogy elindult hazafelé, látta, hogy néhány autó elhalad az E4-esen, de nem több és nem sűrűbben annál, hogy elnyomják a folyó csobogását meg a madárcsicsergést a ház mögött húzódó kis parti út irányából. Csak most jött rá, hogy egész nap nem beszélt Thomasszal, nem mesélte el neki, mi történt, vagy hogy miért ér olyan későn haza. Másrészről viszont Thomas sem jelentkezett, nem érdeklődött nála. Most már késő volt ehhez. Thomas már biztos lefeküdt aludni.

Hannah végigment a Strandgatan utcán, rákanyarodott a Packhusgatan utcára, aztán elhaladt a Városi Könyvtár épülete előtt. Thomas elég sokat járt oda, amikor a gyerekek kicsik voltak, ő viszont jóval ritkábban. Most már több év is eltelt azóta, hogy utoljára kikölcsönzött egy könyvet, vagy pláne el is olvasta volna. Balra fordult a Storgatan utcára, ami normális esetben sem a legnagyobb forgalmú utca a világon, de egy júniusi hétfőn, éjféltájban rajta kívül nem járt ott senki. Elsétált a hatalmas sárga faház előtt, amelyben az Odd Fellow Rend székelt, majd kiért az üzlethelyiségekhez. Amikor a bezárt cukrászda elé ért, hirtelen rádöbbent, hogy éhes. Jó pár óra eltelt már a csirkés tekercs és a chips óta. A következő kereszteződésnél megállt. Itt jobbra szokott menni, fel a Köpmansgatan utcára, elsétálni a tér, a Stadshotellet és a víztorony előtt, majd onnan tovább haza. De valami motoszkált a fejében.

Cserbenhagyásos baleset. Két autó.

Nem mintha túl vérmes reményeket táplált volna aziránt, hogy ott lesz a fickó, de azért nem árt elnézni arrafelé. Bekukkantani. Elvégre az autók jó része kint szokott állni az udvaron.

Így hát ment tovább egyenesen, elhaladt két bank, aztán a H.M. Hermanson kereskedőház előtt. A szürkéskék faépület 1832 óta állt itt, és tizenkét raktárával együtt elfoglalt egy egész háztömböt. Az üzlethelyiségek után unalmas, háromemeletes, téglából épült lakóházak következtek, amelyek bármelyik városban állhattak volna, annyira jellegtelenek voltak, miközben néhány öregebb faház minden tőle telhetőt megtett, hogy visszaidézze a Storgatan utca egykori fénykorát. Hannah jobbra fordult, a Fabriksgatan utcára, és bepillantott az első alacsony, piros ház mögött lévő telekre, ahova csak a szolgalmi úton lehetett bejutni.

Úgy tűnt, nem hiába próbálkozott, a műhelyben égett ugyanis a villany. Hannah alaposan megnézte az udvaron álló autókat, majd kinyitotta a széles, piszkos garázsajtó melletti bádogajtót, amelyen egy tábla jelezte, hogy hétköznapokon 19 órakor van zárás.

Odabent autó-, olaj- és kipufogószag terjengett, és a Für Elise első taktusai jelezték, hogy valaki a helyiségbe lépett, egy pillanatra túlharsogva a rádióból bömbölő, nyolcvanas évekbeli zenét. Négy autó állt a műhelyben. Egyik sem sötétkék.

– Mit keresel itt?

AV kimászott a szerelőaknából, egy ronggyal megtörölte a kezét, de semmi hajlandóságot nem mutatott, hogy kézfogással üdvözölje Hannah-t. Nem azért, mert piszkos volt a keze. Ők ketten találkoztak már, nem is egyszer. Néhány évvel ezelőtt nem sok olyan piti bűncselekmény volt errefelé, amelybe AV ne keveredett volna bele valahogy.

Lopások, betörések, orgazdaság, dílelés.