Copyright © Bökös Borbála, 2026

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szép-Bíró Erika

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin és Ligeti Szilvia

ISBN 978-963-432-354-9

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

Árnyak Kolozsváron

MÁSODIK FEJEZET

Egy varjú megjelenik

HARMADIK FEJEZET

Az ébredés

NEGYEDIK FEJEZET

A Varjúfészek

ÖTÖDIK FEJEZET

Boróka és a boszorkányok

HATODIK FEJEZET

Támadás a Costache-ház fölött

HETEDIK FEJEZET

A beavatás

NYOLCADIK FEJEZET

Báthory András házában

KILENCEDIK FEJEZET

Családi titkok

TIZEDIK FEJEZET

A métely

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Apa és fia

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Új otthon, új világ

TIZENHARMADIK FEJEZET

Linda egyedül marad

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Az újságíró

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Titus megkeresi a varjúasszonyt

TIZENHATODIK FEJEZET

A Báthory fivérek

TIZENHETEDIK FEJEZET

Varjúlányok a Tordai-hasadéknál

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A viharördögök

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A csalafinta vámpír

HUSZADIK FEJEZET

Egy vámpír a Varjúfészekben

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Linda és a hang

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Egy házban az ellenséggel

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Az iffigek üzenetet hoznak

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

A bányák mélyén

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Véres áldozat

HUSZONHATODIK FEJEZET

A sárkányfogak nyomában

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Isti megszerzi a sárkányfogakat

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Visszatérés a Varjúfészekbe

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Az ősi varjúszárnyak

HARMINCADIK FEJEZET

A Fenyérek között

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

A rabonbán előtt

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

A próbatétel

HARMINCHARMADIK FEJEZET

A sárkány emlékei

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

A varjúlányok nyomában

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

A bányászok lázadása

HARMINCHATODIK FEJEZET

Találkozások

HARMINCHETEDIK FEJEZET

Varjúlányok és vámpírok tanácsa

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Családi kötelékek

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

Túlélők a föld alatt

NEGYVENEDIK FEJEZET

Varjúlányok és iffigek csatája

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

Vámpírok küzdelme a földön

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

A sárkány ismét megszólal

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

A Vakfolt titkai

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

Otti szövetségeseket szerez

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

A rúkhmadár-hadművelet

NEGYVENHATODIK FEJEZET

A sárkány kiszabadul

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

A varjúasszony lecsap

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

Tűzpárbaj

EPILÓGUS

Hat hónappal később

A szerzőről

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

A villámcsapás

ELSŐ FEJEZET

Árnyak Kolozsváron

Egy szőke, copfos, szemüveges lány haladt át Kolozsvár főterén.

A Szent Mihály-templom előtt a földön galambok egy csoportja várakozott, majd izgatottan felrebbentek, ahogy elment mellettük. A galambok köröztek egy darabig a lány fölött, aztán letelepedtek a Mátyás király-szoborcsoport alakjaira, majd onnan újra felrebbentek, és a lánytól háromlépésnyi távolságra leszálltak a macskaköves térre.

Szép, napfényes délután volt, az emberek hazafelé mentek a munkából, a gyerekek pedig az iskolából. A téren éppen csak áthaladtak a járókelők, siettek a buszmegállók felé.

A copfos megfordult, óvatosan jobbra és balra nézett, majd amikor látta, hogy senki sem foglalkozik vele, kivette a táskájából az uzsonnáját, amihez egész nap hozzá sem nyúlt, és úgy tett, mintha etetné a madarakat. Azok szorgalmasan felcsipegették a morzsákat, és közben egyre közelebb jöttek hozzá.

– Ez most komoly? – szegezte nekik a kérdést idegesen a copfos. – Igazat beszéltek?

Élénk burukkolás jött válaszul.

– Jól van, jól van, én hiszek nektek – tárta szét a kezét a lány. – Szólok a nagymamámnak, addig legyetek türelemmel.

A lány észrevette, hogy a Bánffy-palota mellőli kis utcából egy csapat nyolcadikos jön ki, ezért aztán sietve eltette az uzsonnáját, és igyekezett olyan messzire kerülni a madarakról, amilyen messzire csak tudott. De elkésett a mozdulattal. A gyerekek, közöttük a saját osztálytársai, hangos nevetésben törtek ki, és felkiáltottak:

– Nézzétek, a gyagyás Otti! Megint a tollas patkányokkal beszélget! Tiszta ütődött!

Az egyikük felvett egy követ, és a madarakat közé dobta. Egy másik tyúk módjára kezdett lépegetni, és a begörbített karjával verdesett, miközben vihogva kotkodácsolt.

– Krúúú! Krúúú! – kiabálták méltatlankodva a galambok, és szétrebbentek.

Otti elvörösödött, és kapkodva becsatolta a táskáját, majd elszaladt az ellenkező irányba, fel a Mátyás király utcáján. Három fiú utánaeredt. Otti hirtelen arra gondolt, szembefordul velük, és rájuk kiabál, hogy menjenek a fenébe, de nem merte megtenni.

Bárcsak itt lenne Boróka!, gondolta. Ő aztán ellátná a bajukat!

A nővérét mindenki ismerte a környéken, és bár már tavaly óta a gimnázium első osztályába járt, a régi sulijukban még mindig tisztelettel beszéltek róla. Otti még jól emlékezett arra a napra, amikor a nővére először leckéztette meg az őket csúfolókat: egyszerűen elkapta és fenéken billentette a nála magasabb fiúkat is, és olyan dörgedelmesen összeszidta őket, hogy azok legközelebb tisztelettudóan előre köszöntek neki, mintha nem is diáktársuk, hanem a tanárnőjük lett volna.

De Boróka most nem volt itt, és Ottinak elkeseredésében könnyek szöktek a szemébe.

Még csak az hiányzik, hogy meglássák, hogy bőgök!, gondolta kétségbeesetten.

Még jobban szaporázta a lépteit, és közben teljesen kivörösödött. Csak úgy lángoltak az arcán a szeplők. Utálta a futást, a tornaórán is mindig megfájdult a dereka, ha sokat kellett rohanni. Megérezte, hogy valaki figyeli. Az egyik ház ereszén három holló üldögélt, és kíváncsian nézték őt.

– Mit bámultok? – fakadt ki Otti. – Ahelyett, hogy segítenétek!

A hollók összekacsintottak, és felröpültek. Rávetették magukat az üldözőkre, és csípték, karmolták őket. Otti nem fordult hátra, de hallotta, ahogy a fiúk rémülten kiabálnak, a hollók szörnyűségesen kárognak, az üzletek és a házak ajtajai pedig kivágódnak, ahogy az emberek kijönnek az utcára, hogy megnézzék, mi ez a nagy ribillió.

A lány addigra már beslisszolt a macskaköves kis sikátorok egyikébe, és nemsokára kijutott a ferences templom előtti kis térre. Úgy ismerte az Óvárost, mint a tenyerét. Itt aztán megszusszant. Szárnysuhogást hallott, és látta, amint a hollók beérik őt, és leszállnak a templom előtti egyik fa ágára. Elégedetten pislogtak, és tollászkodni kezdtek.

– Kösz szépen! – biccentett nekik Otti, amazok pedig barátságosan megrebbentették a szárnyukat.

A szőke lány leült egy padra, és elővette az uzsonnáját, meg egy kis zacskóban dióbelet. A dióbelet hálából kiszórta a hollóknak, a vajas-lekváros kenyeret pedig jóízűen magába tömte. Észrevette, hogy tengerészkék egyenruhájának a széle elszakadt, biztos beakadt valahová menekülés közben. Morcosan gondolt arra, hogy elfogyott otthon a kék cérna, és vennie kellett volna legalább egy gurigával. A kopott, barna táska szíja is majdnem elszakadt már, és a lány elhúzta a száját, amikor arra gondolt, hamarosan talán nem kell többé egyenruhát viselniük az iskolában, neki pedig egyetlen valamirevaló menő ruhája sincs.

Pedig az egyenruhát nemsokára letehetik, így mondta az igazgató, mert már két éve, hogy véget ért a forradalom, és Románia maga mögött hagyta a kommunizmust, és annak az összes ostobaságát is, mint például az unalmas szürke, pepita vagy tengerkék egyenruhákat és a vörös nyakkendőket.

Otti felsóhajtott.

Ma megmondom nagymamának, hogy farmernadrágot és Adidas cipőt szeretnék!, határozta el magát, de utána rögtön elkomorodott. Megmondom neki, de csak akkor, ha sikerül eladni a mákonyfőzeteket, és egy kicsit több pénzünk lesz. Addig jó lesz nekem a Boróka posztónadrágja is, ha le kell vetni az egyenruhát.

Összecsomagolta a maradék uzsonnáját, és visszatette a táskájába, óvatosan, nehogy összepiszkolja vele a könyvtárból kivett könyveket.

– Irtó nehéz ez a táska – szuszogott, miközben a vállára kanyarította. – Nem kellene ennyi könyvet cipelnem.

Ekkor különös érzés lepte meg. A borzongás a szíve környékén keletkezett, és felfutott az agyáig, hogy aztán mélységes, irtózatos rémületként áradjon szét benne. Máskor is voltak már rossz előérzetei, ez viszont semmi eddigihez nem hasonlított. Otti ijedtében megdermedt, és pislogni is elfelejtett.

A hollók vészjelző károgásokat hallattak, és úgy hussantak ki a fák lombjai közül, mintha parittyával lőtték volna meg őket.

Otti világosan érezte, hogy a hátán fel és le nyargaló jeges hullám a templom sarkától leselkedő különös alaktól származik. Embernek tűnt, de a teste képlékenynek látszott a szürke ballonkabát alatt, és hatalmas, barna kalapja alól két izzó szempár meredt a lányra. Tovasiklott a következő sarokig, mindig szorosan az épületek falához tapadva, majd amikor egészen közel ért a megkövült lányhoz, hirtelen beleolvadt a közeli étterem ereszcsatornájának az árnyékába, és feliramodott a tető alá. Ott gubbasztott, mint egy összesűrűsödött árnyékgombóc, és onnan figyelte a lányt.

Otti végre magára eszmélt, és tett egy lépést oldalra. Ezzel kikerült a ház falának árnyékából, és megúszta, hogy a hirtelen rávetülő árnyéklény elkapja. A lány döbbenten nézte, ahogy a lény eltűnik az árnyékban, majd újra előbukkant, ezúttal a fa lombjai között keresve menedéket.

Sercegett a levegő, és kellemetlen, égett szagot hozott a szél. Otti nagyot nyelt, miközben farkasszemet nézett az ágak között megbúvó, izzó szemű ellenséggel, és hirtelen bizsergést érzett a vállában és az ujjaiban.

Nem, most nem alakulhatok át, gondolta ijedten, és körbenézett.

A templom előtti téren emberek jöttek-mentek. Két asszony vidáman beszélgetett egy kioszk előtt, a közeli telefonfülkében megcsörrent a telefon, a szemközti ház ablakából kihajolt egy férfi, és rágyújtott egy pipára.

A lány sietősen elindult az árnytól legtávolabb eső utca felé.

– Csak érjek a Caragiale parkhoz – mormogta, és rohanni kezdett.

A bőre viszketett, és érezte, hogy a vállán és a karján rakoncátlanul ki akarnak bújni a bőre alól a tollak. Néha hátra-hátrapillantott, és közben kétségbeesetten törte a fejét, hogy mit tegyen.

Nem, nem repülhetek, döntötte el. Itt túl sok az ember.

Az árnylény viszont követte. Ereszről ereszre, sarokról sarokra, hol megbújva egy-egy gyanútlan járókelő árnyékában, hol félig-meddig emberi alakot öltve, majd ravaszul továbbsuhanva a prédája felé.

A parkhoz érve Otti kifulladva megállt, és magában gyorsan elkezdte hívni a barátait:

– Erdők, mezők madarai, édes varjútestvéreim, gyertek most hozzám, segítsetek rajtam!

A parkban megmozdultak a lombkoronák. Több száz madár rebbent fel egyszerre a lány hívására, galambok, verebek, hollók, rigók, de ide szálltak a vadkacsák is a folyópartról. Varjak sötét fellege lepte el az eget, és szédítő spirálban kezdett körözni a lány feje fölött.

Az árny megtorpant, és hangosan sziszegett. A sercegő hang éles, torz sikítássá erősödött, és Otti meg mert volna esküdni, hogy lángnyelveket látott felszikrázni a szörny szemében. A madarak lecsaptak rá. Otti egérutat nyert, de szárnyas barátainak éles, fájdalmas vijjogása a szívébe markolt. A lény megperzselte őket. Égett toll szaga terjengett a levegőben.

Otti futott, ahogy csak bírt.

Mi a fene ez?, kérdezgette magától megrökönyödve.

Átvágott a Bariţiu úton, egy tiltott helyen, ahol nem is volt zebra, majd végigrohant a járdán előre, egészen addig, míg az első elágazásnál jobbra kellett fordulnia. A magyar operaház elé érkezett, a villamosmegállóval szemközti placcra, ahol egy kicsit megtorpant, hogy kilihegje magát. Fecskék raja száguldott fölé, és izgatottan csiviteltek a fülébe.

– Lassabban, mert nem értem – kérte tőlük a lány a foga között szűrve, hogy a járókelőknek ne tűnjön fel, és erősen figyelt a fecskék beszédére.

– Még mindig a nyomomban van? – kérdezett vissza döbbenten. – Ezt nem hiszem el!

De már látta is a lényt, amely most emberárnyékról emberárnyékra ugrált, és dühös sercegésekkel adta Otti tudtára, hogy még nem végeztek. Lassabbnak tűnt, mint korábban, a madarak alaposan megtépázhatták, de azért konokul közeledett. A lány megint futásnak eredt.

Elrohant az operaház előtt, és kiélesedett hallásával már hallotta a folyó zúgását.

Csak a hidat érném el!, fohászkodott magában, és minden erejével próbálta visszatartani magában az ösztönt, hogy egyszerűen csak engedje előbújni a tollait, kitárja a szárnyait, és elrepüljön.

Már a Kis-Szamos partján futott, és megpillantotta a folyó túlpartján elterülő dombot, a Fellegvárat. A népszerű kilátóhelyre lépcsősorok, zegzugos ösvények és kis, kövezett utcák vezettek fel, és a lány tudta, hogy az egész dombot olyan erős mágikus burok védi, hogy ha azt elérné, ott már teljesen biztonságban lenne. A kilátódomb túlsó oldalán volt ugyanis a házuk, amelyet a nagyanyja olyan erős varázskörrel védett, hogy azon semmiféle mágikus lény engedély nélkül át nem léphetett. Az úton hirtelen hatalmas csattanás hallatszott: két Dacia egymásnak ütközött, egy harmadik autó pedig irtózatos csikorgással fékezett, hogy elkerülje a balesetet.

– Nézzétek a madarakat! – kiáltottak fel meglepetten az emberek.

– Tisztára mint abban a Hitchcock-filmben – jegyezte meg valaki.

A megbénult forgalom kellős közepén egy vijjogó, burukkoló, károgó madárraj örvénylett az úttest fölött. Úgy tűnt, mintha egymást tépték volna, és többen közülük az autók szélvédőinek csapódtak, mások pedig az aszfaltra estek, mintha egy láthatatlan kéz leütötte volna őket.

Otti pontosan tudta, hogy a barátai az árnnyal küzdenek azért, hogy ő elmenekülhessen. Az emberek az árnyéklényt persze nem láthatták, ők csak a madarak furcsa viselkedésén csodálkoztak.

Elérte az Erzsébet hidat. Ezt a szűkös gyaloghidat a maga vasszerkezetével már a Fellegvárhoz felvezető ösvény részének tekintették, és Otti azt is tudta, hogy a nagyanyja dombot védő bűvkörén belülre esik. Valahogy azonban nem bírt szabadulni a rossz előérzettől, ezért odahívott három vadkacsát, akik a begyükben folyóvizet hoztak, és lecsöppentették a hidat a parttól elválasztó küszöbre és lépcsőkre, miután Otti átszaladt rajta.

A lány megállt a túlparton, gyorsan elmondott egy vízzel védő igézetet, majd figyelt, izmait megfeszítve, hogy bármikor újra rohanhasson, ha kell. A félelemtől összekoccantak a fogai.

Az árny most érte el a hidat, és megpróbált felkúszni rá. Sziszegve, sercegve, dühösen morogva csúszott vissza. Most a híd fölött magasodó vasszerkezetre próbált felkúszni, de innen is visszaesett. Egy darabig még dühösen ide-oda kúszott a túlparton, miközben izzó tekintetét le sem vette a lányról.

– Ki vagy te? – kiáltott neki Otti, és megdöbbent, hogy mennyire remeg a hangja. – És mit akarsz tőlem?

Az árny nem válaszolt, hanem visszairamodott az épületek felé, és eltűnt a házfalak repedéseiben.

Otti annyira gyengének érezte magát, hogy meg kellett kapaszkodnia a folyópart mentén kialakított vaskorlátban. Felnézett a dombra. A Fellegvár tetejére vezető ösvényt kusza lombkoronájukat egybeborító fák övezték, és életében először a lány most félt közöttük elmenni. A lombok között tökéletes némaság honolt, egyetlen madarat sem lehetett látni sehol.

Ki tudja, mi lapul az ágak között vagy az odvakban, borzongott, és arra gondolt, talán valami mégiscsak átjuthatott a varázskörön.

Így inkább visszafelé haladt a folyó mentén, a forgalmas úton, mígnem elérte az Astoria vendéglőt, majd rátért mögötte a Roth utcára. Innen aztán rögtön balra vette az irányt, a domboldalban meredeken felfelé tartó Racoviţă utcára, amelynek a végében a házuk állt.

Ha én ezt nagymamának elmesélem!, gondolta, miközben nagyokat szuszogva igyekezett hazafelé.

MÁSODIK FEJEZET

Egy varjú megjelenik

A varjú vészjósló károgással körözött Linda feje fölött az iskola felé vezető úton. A lány idegesen fel-felsandított a madárra, majd rántott egyet a hátizsákján, a homlokába húzta a kapucniját, és megszaporázta a lépteit.

Már egy hete mindennap bosszantotta a madár: hol ráült az ablakpárkányra, és a csőrével az ablakot kocogtatta, hol berikoltott a tömbház folyosójának az ablakán, éppen akkor, amikor a lány be akart menni a lakásba. Ha pedig az utcára lépett, a varjú fölötte röpködött, le-lecsapott a hátizsákjára, mintha csak az uzsonnára csomagolt, félig kikandikáló kiflijéből csípne le egy darabot, de Linda meg mert volna rá esküdni, hogy közben rekedt nevetés tört elő a torkából.

Egyszer olyan közel suhant el hozzá, hogy a szárnyával megérintette az arcát.

Lindát megmagyarázhatatlan borzongás fogta el, valahányszor a madár őt figyelte egy-egy ágon gubbasztva. Most is éppen ez történt, amikor áthaladt az iskola előtti parkon. A varjú egy lámpaoszlopra telepedett, és onnan nézte őt. Fekete gombszeme fényesen csillogott, a fejét pedig érdeklődve ide-oda billegette, és amikor kinyitotta a csőrét, kemény, pergő károgásokat zúdított a lányra.

– Krra, krra, krra – mondta, mire Linda felkapott egy követ, és megdobta.

– Tűnés! – kiáltott rá, és elégedetten szemlélte, ahogy a fekete árnyék felrebben, és messze száll.

A lány hirtelen úgy érezte, forróság önti el, amely a háta közepéből indult, és feliramodott a tarkójáig. Kiszáradt a torka, és megszédült.

– Hé, jól vagy? – Az osztálytársai, Anna és Kata, éppen akkor értek mellé. Anna a vállára tette a kezét.

– Ja, persze – felelte Linda lazán, miközben összeszedte magát. – Csak a szokásos reggeli iskolaundor.

Anna és Kata nevettek.

– Nyomás, mert már becsengettek! – mondta Kata.

Linda bólintott, és áldotta az eszét, hogy reggel a menő Adidas cipőjét és a születésnapjára kapott Casio óráját vette fel. Nem bírta különösebben Katát és Annát, de mivel ők voltak a legmenőbb lányok a suliban, és mivel hajlandóak voltak vele barátkozni, nagyon ügyelt a látszatra. Az iskolacsengő berregése betöltötte a folyosót, és elkeveredett a lányok és a fiúk zajos nevetésével, és a hátizsákok puffanásával a padokon. Linda gyűlölt mindent ebben a suliban: a tanárokat, az unalmas órákat, a képmutató lányokat, akik folyton csak megjátsszák magukat, hogy hecceljék a fiúkat, a folyton figyelő tekinteteket, és az udvaron terjedő pletykákat arról, hogy ki kivel jár éppen, és ki kivel szakított.

Alig egy éve, hogy ide járt, akkor költöztek az anyjával Budapestnek ebbe a kevésbé elegáns negyedébe, miután az apja meghalt egy autóbalesetben, és kiderült, rengeteg tartozást hagyott maga után.

Lindának gombóc gyűlt a torkába, ha eszébe jutott, milyen volt az életük az apja halála előtt. A rózsadombi villában mindig jókedvűen teltek a napok, és minden hétvégén rengeteg vendég jött hozzájuk. Apja, dr. Szilvássy Miklós, a híres sebészprofesszor, szeretett nagy lábon élni, és Lindát kicsi kora óta elkényeztette. Mindent megadott neki, amit csak tudott, és közben titkolta, hogy külföldi szakmai útjai alkalmával, amikor éppen tudományos konferenciákon vett részt, az ideje nagy részét szívesen töltötte bárokban és kaszinókban, eljátszva minden pénzüket. Linda szeretettel vegyes haraggal gondolt vissza az apjára, aki a halála előtti években sokat volt távol otthonról. Vendégprofesszorként olyan hosszú időszakokat töltött az egyik németországi klinikán, hogy Linda inkább már csak hangjára emlékezett a hétvégi telefonbeszélgetésekből.

Amikor azonban hazajött, rengeteg ajándékot hozott a lányának. Linda homályosan emlékezett a nagy bőröndből kipakolt divatos ruhákra és játékokra, de leginkább az apja illata maradt meg benne: előkelő cigaretta és mentolos cukorka, valamint frissen pörkölt kávé és péksütemények illata, mivel Szilvássy sosem mulasztotta el, hogy hazatértekor a pályaudvaron bevásároljon a mazsolás és vaníliás finomságokból.

Azokban az időkben, valahányszor az apja elutazott, Linda minden vasárnap délután a telefon mellett ült, és várta, hogy megszólaljon.

– Most biztos nincs ideje – vigasztalta az anyja. – Sokat dolgozik.

Linda bólogatott, és úgy tett, mintha teljesen rendben lenne a dolog. De gombócot érzett a torkában. Aztán, amikor végre megcsörrent a telefon, az apja hangja vidám volt és sietős. A suliról kérdezgette Lindát, a barátairól, meg arról, hogy elolvasta-e azokat a német képregényeket, amelyeket nemrég küldött neki, és végül megígérte, hogy hamarosan hazajön.

Linda ilyenkor olyan szorosan markolta a kagylót, hogy kifehéredtek az ujjai. Próbált valami fontosat mondani, hogy az apját minél hosszabb ideig a vonalban tartsa, de többnyire csak összevissza fecsegett, mire aztán az apja búcsúzkodni kezdett:

– Majd amikor hazamegyek, folytatjuk, jó? Majd mindent elmesélsz.

– Persze, rendben – nyögte a lány.

Amikor pedig tényleg hazajött, egy darabig igen nehéz volt megszokni a jelenlétét. Szilvássy magas, jókedvű férfi volt, a harsánysága betöltötte az egész házat, csakúgy, mint a konyhát a friss kávé, a csokoládé és a péksütik illata. Linda imádattal figyelte minden mozdulatát, miközben titkon rettegett, hogy megint elmegy.

– Csillagom – ölelte magához Lindát –, gyere, nézzük meg, mi megy a moziban.

Néha sétáltak egyet a parkban, vagy beültek egy elegáns étterembe, vagy betértek egy ékszerüzletbe, ahol a lány olyan láncot választott magának, amilyet csak akart. A néhány boldog nap gyorsan elszállt, és Linda egyszer csak arra ébredt, hogy az apja megint csomagol, megint elutazik valahova.

– Sietek vissza – ígérte neki, miközben puszit nyomott a homlokára. – Ez a kutatás lassan lejár, és akkor többet lehetek itthon.

Nem így lett. A napok, hetek, hónapok gyorsan teltek, Linda pedig megszokta, hogy van apja, de még sincs, hogy olyan, mintha csak az álmaiban és a történetekben létezne az az alak, aki olykor-olykor felbukkan az életében, de sosem maradhat tovább villanásnyi ideig. Apja arca lassan-lassan kezdett elmosódni az emlékezetéből. Az anyja alig-alig beszélt róla, és ha mégis szóba került, általában veszekedés lett a vége. Linda gyanította, hogy a szülei el akartak válni, mert az anyja folyton dühöngött amiatt, hogy az apja ilyen nehéz helyzetbe hozta őket.

Amikor egyszer egy évvel ezelőtt véletlenül kihallgatta őket, az anyja zokogott, és azt mondogatta, hogy nem hiszi el, hogy az ostoba játékszenvedély miatt jutottak ide, hogy mindazt, amiért egy életen át dolgoztak, a férje egyszerűen elkótyavetyélte. Az apja dörmögő hangjára is emlékezett, a csendes válaszokra, az ígéretekre, hogy majd minden más lesz, az új kutatásból fedezni tudja a régi adósságokat, de persze ebből semmi sem volt igaz.

Aztán pedig jött a baleset, és ők végérvényesen elszegényedtek. Csak ekkor derült ki, hogy az apja mekkora tartozást halmozott fel. Linda anyja a kezdeti sokkból feleszmélve összeszorított szájjal hallgatta végig az ügyvédeket, a banki tisztviselőket, majd meghozta azokat az észszerű döntéseket, amelyeket ebben a helyzetben meg kellett hoznia. Eladták a házat, és elköltöztek egy kisebb lakásba, Lindának pedig a költséges magániskolából állami iskolába kellett átiratkoznia. Le kellett mondania az angol- és németórákról is. Tánciskolába sem járhatott többé, pedig mindennél jobban imádott táncolni. A régi barátai csakhamar elmaradtak mellőle, hiszen Linda többé nem kapott zsebpénzt, és nem tudott velük drága szórakozóhelyekre járni. Az anyja, hogy hónapról hónapra meg tudjanak élni, ápolónőként kezdett dolgozni az egyik kórházban, és mostanában dupla műszakokat vállalt. Minden este ingerülten és fáradtan tért haza, és arra sem maradt ereje, hogy ellenőrizze, a lánya rendesen elkészítette-e másnapra a házi feladatát.

Lindának néha azon járt az esze, mi lett volna, ha az apja nem hal meg abban a balesetben. Ha élne, akkor talán minden másképp lenne. Talán megváltozott volna. Aztán megrázta a fejét. Nem, gondolta keserűen, apa sosem változott volna meg. Minden maradt volna a régiben. És ilyenkor szörnyen haragudott rá. Maga sem értette, honnét tört fel belőle ez a harag, hiszen nem a szép házat, a sok pénzt, az elegáns életüket sajnálta. Nem, ő csak az apjára volt dühös azért, mert elhagyta őt. Hogy így se szó, se beszéd kiszállt az életből. Aztán rá egy percre meg is bánta, hogy így megharagudott rá. Éjszakánként keservesen sírt, és csak az járt a fejében, hogy még csak el sem búcsúzhatott tőle. Ez szemétség, ez nem igazság!, gondolta, és álmában megpróbált visszaemlékezni az apja arcára, mozdulataira, utolsó beszélgetésük foszlányaira, de az emlékképek egyre csak halványultak.

Ez mindennél jobban megrémítette.

Mi lesz, ha teljesen elfelejtem?, őrlődött magában. Ha már semmire sem fogok emlékezni belőle, azt jelenti, talán nem is szerettem igazán? De hiszen az lehetetlen!

A 7. B ajtaja elé érve Linda megállt egy pillanatra, mély levegőt vett, aztán megrázta magát, és belépett.

Ezt a napot is csak kibírom valahogy, gondolta.

A magyarházit, bár elolvasta a verseket, és szerette a témát, csak félig csinálta meg, hisz vigyázott, hogy ne tűnjön ki az osztálytársai közül, mert akkor esetleg a többiek az éltanulók, a tanárok kedvencei közé sorolták volna. Linda egyet biztosan tudott: semmiféle módon nem akart a stréberek csapatába tartozni, és a menő arcok céltáblájává válni. Erre pedig csak egyetlen megoldást ismert: neki magának kellett a legmenőbbé válnia. Egy új suliban, egy új közösségben vagy megszoksz, vagy megszöksz, idézte vissza magában az egyik osztálytársa szavait az első napon. Neki pedig semmi kedve sem volt ahhoz, hogy a nehéz otthoni helyzet mellett még a suliban is kiközösítsék. Így hát igyekezett fenntartani a lázadó rockerlány látszatát, amivel egyelőre kivívta a többiek elismerését.

Amint végighaladt a padsorok mellett, megtorpant az ablak előtt, és kinézett. Az osztályterem az iskola harmadik emeletén volt, ahonnan remek rálátás nyílt a fákra és a kis parkra. Tavaszba fordult az idő, rügyeztek a fák, viszont a csípős szél egymáshoz csapkodta az ágakat. A varjúnak nyoma sem látszott, csak egy csapat galamb rebbent fel a betonudvarról. Linda vágyakozva nézett utánuk. Maga sem értette, miért rémült meg annyira a varjútól, mi zavarta annyira a károgásában. Hiszen végül is szerette a madarakat, és kisebb korában sokszor álmodozott arról, milyen jó érzés lehet odafent, a magasban repülni.

Jó nekik, mert szabadok, gondolta. Bárcsak én is jó messzire elhúzhatnék innen!

A hátsó padba ült, és a pad alatt elővette és nézegetni kezdte a Bravo magazin legfrissebb számát, amit Annától kapott kölcsön. Fél szemmel azért oda-odasandított a tanárra is, ügyelve, hogy az nehogy észrevegye, mit csinál. Az óra vége felé bekattintott egy kazettát a walkmanjébe. Kócos, fekete haja az arcába hullott, miközben a fülhallgatójából a Metallica The Unforgiven című száma bömbölt. Épp elég hangosan szólt ahhoz, hogy a többiek vigyorogva hátrasandítsanak, összepusmogjanak, és Kovács Ilona, a magyartanár, aki egyben az osztályfőnökük is volt, felfigyeljen rá.

– Linda! – szólt rá szigorúan.

A lány lehúzta az egyik oldalon a fülhallgatót, és kihívó mosollyal nézett a tanárnőre.

– Tessék?

Kovácsné felsóhajtott, levette a szemüvegét, és fáradtan megdörzsölte a szemét.

– Miről beszéltem az előbb?

– Hogy alulfizetett, és elege van belőlünk?

Az osztály nevetésben tört ki, de a tanárnőn nem látszott, hogy díjazná Linda humorát.

– Add ide az ellenőrződet! Most mondd meg, jó neked, hogy megint intőt viszel haza? – korholta. – Szegény anyád mit fog szólni ehhez?

Linda hanyagul megvonta a vállát, és odadobta a padra az ellenőrzőjét.

– Vedd le azt a fejhallgatót! – mondta neki Kovács tanárnő, miközben beleírta neki az intőt.

A lány levette a fejhallgatót, és kikapcsolta a walkmant, miközben morgolódott valamit az orra alatt.

– Szólj édesanyádnak, hogy holnap reggel jöjjön be. Ez így nem mehet tovább, Linda!

A lány dühösen felkapta az ellenőrzőt, belehajította a hátizsákjába, és kiviharzott az osztályból. Ebben a pillanatban megszólalt a csengő is.

A francba!, gondolta. Most majd megint hallgathatom anya prédikációit!

Kiment az udvarra, ledobta a táskáját az egyik padra, és mellételepedett. Kivette az ellenőrzőt, és haragosan leszakította a Tom és Jerry-matricát a kék műanyag borítóról. Megnézte az intőt, és amikor látta, hogy új lapra írták, hirtelen arra gondolt, kitépi. Aztán mégsem merte megtenni. Már meg is bánta, hogy olyan gorombán viselkedett a tanárnővel. Kovács néni egész rendes volt velem tavaly, amikor idejöttem, emlékezett vissza. Be kéne menni hozzá órák után bocsánatot kérni.

Látta, hogy Anna, Kata, és Kata fiúja, Miki a 8. A-ból felé jönnek. Azt is látta, hogy Kinga, az új lány csatlakozott hozzájuk. Gyorsan besüllyesztette az ellenőrzőt a könyvei és füzetei közé a hátizsákba, és felállt. Anna jelt adott neki, mire ő bólintott. Az udvaron állt egy trafóház, és ők, miután kifigyelték, hogy az ügyeletes tanár elfordul, beslisszoltak mögé.

Miki elővett néhány festékszórót, és odaadta a lányoknak.

Anna elvett egyet, felrázta, és így szólt:

– Hú, Linda, nagyon jól beszóltál az öreglánynak! Vagány volt!

– Mi történt? – érdeklődött Miki.

– Semmi különös – vonta meg a vállát Linda. – Csak az ofő egyfolytában pikkel rám, és elegem lett.

Ő is elvett egy festékesdobozt, felrázta, aztán felrajzolt egy Metallica-jelet a trafóház oldalára. Hallgatta, ahogy Anna és Kata egymás szavába vágva mesélik Mikinek, hogy mi történt az órán, és közben az új lányt, Kingát figyelte, aki óvatosan, kissé megilletődve vette kézbe a festékszórót, és aggodalmas arccal figyelte, ahogy Miki megfogja a csuklóját, és megmutatja neki, hogy rajzoljon vele a falra. Látszott, még soha nem csinált ilyet, és Annáék lelkesen buzdították, hogy fújja csak minél bátrabban, majd harsányan nevettek, amikor egy félig elrepedt szívet sikerült felfestenie, aminek a két oldala nem sikerült túl jól, ezért inkább egy hosszúkás emberi fejre emlékeztetett. Miki gyorsan szemet és szájat is rajzolt neki, majd egy túlméretezett szemüveget, amitől pont úgy nézett ki, mint Kovács tanárnő.

Hülyék, gondolta Linda, de nem szólt semmit. Kingát nézte, az ijedt, sápadt arcát, a bocsánatkérő mosolyát, és a félelemtől rebbenő tekintetét, ahogy az ablakok felé pillant, nem látta-e meg őket egy tanár.

Linda arra gondolt, egy évvel ezelőtt ő is pont ilyen gyámoltalannak nézett ki, és pont ugyanígy viselkedett, mert bármit megtett volna, hogy Annáék társasága befogadja. Most ő is a menő csajok közé tartozott, és bár eleinte élvezte, az utóbbi időben valahogy beleunt az egészbe. Bosszantotta, hogy Anna és Kata ugyanúgy heccelik az új lányt, ahogy vele is tették korábban, és tudta, hogy csak ki akarják használni, mert Kinga készségesen megcsinálta nekik a matekházijukat. A háta mögött mutogattak rá, és a kissé duci lányt büdi bálnának csúfolták. Kingának természetesen fogalma sem volt róla, ki hagyta ott az asztalán a kék bálnás rajzot az egyik szünetben, de arra gyorsan rájött, hogy csak akkor hagyják békén, ha barátokat szerez magának.

– Mit fogsz csinálni? – fordult most oda hozzá Kata.

– Hogy érted? – kérdezett vissza Linda két felfestett betű között.

– Megmutatod otthon az intőt? Szólsz anyádnak, hogy jöjjön be holnap?

– Dehogyis – legyintett Linda. – Nem kell neki mindenről tudnia!

Kata és Anna összenéztek, és elvigyorodtak. Linda pontosan tudta, hogy tetszik nekik ez a pimasz válasz. Anna most odalépett hozzá, és átölelte.

– Na, erről beszélek, ilyen vagány csajok kellenek a bandába! – kiáltotta.

Linda érezte a parfümjének az illatát, és az arcát végigsúrolták Anna ide-oda libbenő kiszőkített hajtincsei. Annán minden tökéletesen jól állt: a leheletfinoman felvitt rúzs, a bő nirvánás póló, amit a magas derekú farmerjába tűrt, és az ezüstcsatos bőröv, amiről mindenkinek elmesélte, hogy a belga nagybátyjától kapta ajándékba.

Linda kényszeredetten elmosolyodott. Visszaadta Mikinek a festékesdobozt, és zsebre dugta a kezét.

– Ugye akkor jössz te is délután? – kérdezte tőle Anna.

– Hová is?

– Hát tudod, a Kinga beavatására, a Vakablakba!

Linda összerezzent. Eszébe jutott a saját beavatása tavalyról. A Vakablakba, ebbe a Nyugati pályaudvar melletti elhagyatott toronyházba gyakran jártak esténként bulizni, és ott viccelték meg az újakat. Vele is ezt tették, és az új lányra is ez a sors várt. Sajnálkozva pillantott Kingára.

– Talán félsz, rockerlány? – nevetett rá Miki.

Linda a szemét forgatta.

– Menj a fenébe, Miki!

– Akkor jó – kacsintott rá a fiú, és játékosan megfricskázta Kingát, aki elpirult az érintésétől. – Ne késsetek! Az üdítőket és sós ropit én hozom. Ja, és szóltam pár haveromnak is, lesznek ott néhányan a 8. B-ből és C-ből is.

Becsengettek, mire mindannyian visszaindultak az osztálytermekbe. Linda ebben a pillanatban megérezte, hogy figyelik. Felkapta a fejét, és a trafóház ereszcsatornáján megpillantotta a varjút.

Éjfekete volt, és a szeme nyugtalanul csillogott, ahogy a lányra meredt.

Megint itt vagy, gondolta a lány, és egy pillanatra meghűlt benne a vér.

A varjú félrebillentette a fejét, és Linda megesküdött volna, hogy a szárnyát is egy kissé felemelte, mintha integetne neki. Aztán megszólalt:

– Repülj, Linda!

A lány hirtelen elszédült, és a szíve kihagyott egy ütemet.

– Mi van? – nyögte.

– Repülj! – károgta a varjú.

A lány a kezébe temette az arcát, és érezte, hogy a bőre tüzel a láztól.

Úristen, megbolondultam, jutott az eszébe. Egy varjú beszél hozzám!

Behunyta a szemét, majd újra kinyitotta. Felnézett az ereszre, de a varjú még mindig ott volt. Arrébb lépegetett, és úgy tűnt, mintha bosszankodna, amiért a lány nem hallgat rá.

– Vigyázz az árnyakkal! – rikoltotta végül, majd kitárta a szárnyait, és elrepült.

Linda pánikszerűen rohant fel a lépcsőn, és csak az osztályterem ajtaja előtt jutott eszébe, hogy az udvaron felejtette a hátizsákját. Visszarohant érte, zihálva szétnézett, majd, mint akit üldöznek, visszafutott az épületbe.

Nem volt igazi, győzködte magát. Csak képzeltem az egészet. Igen, tutira csak képzeltem.

A forróság most a tarkójánál lepte meg, és szétáradt a testében. Remegett, amikor végül leült a padba. A fejét az öklére támasztotta, és próbált mélyeket lélegezni. A forróság összesűrűsödött egy ponton a hátában, majd hirtelen, mintha soha nem is létezett volna, eltűnt.

Linda alig bírt a történelemleckére figyelni, a második világháború eseményei kusza számok és helyszínek halmazává váltak az agyában. Lopva ki-kinézett az ablakon, de semmi különöset nem látott. A napot most sötét fellegek takarták el, és a fák ágai nyikorogva akaszkodtak össze a szélben. A lány már semmire sem tudott koncentrálni, folyton csak a fekete madár járt az eszében. Úgy döntött, ha még egyszer meglátja, mindenképpen megpróbálja elkapni.

HARMADIK FEJEZET

Az ébredés

A Nyugati pályaudvar melletti toronyépület környékét a késő délutáni órákban ellepték a különféle figurák: turisták jöttek-mentek hatalmas bőröndjeiket cipelve, a bárok előtt fiatalok cigiztek és söröztek, az utcai árusok pedig forró kávét, teát és kenyérlángost kínáltak az arra járóknak. Néhányan olcsó napszemüvegeket, órákat, polaroid filmeket, vagy éppen frissen másolt magnókazettákat ajánlgattak.

Amikor Linda odaért, a lebukó nap sugarai éppen kísérteties, narancsszínű fénybe vonták a pályaudvar vágánycsarnokának tetejét és üveghomlokzatát. Lindának eszébe jutott, hogy odabent nemrég nyitottak egy új McDonald’s éttermet, és összefutott a szájában a nyál, ahogy a hamburgerekre és a sült krumplira gondolt. Nagyot sóhajtott, mert a zsebpénzéből semmi sem maradt már egy hete, az anyjától pedig ilyenkor, a hó végén, egy fillért sem remélhetett. Remélte, hogy Annáéknak nem jut eszükbe éppen oda beülni. Bosszúsan elrúgott egy meglazult járdakövet, figyelte, ahogy odébb gurul a repedezett járdán, majd nekiütközik az egyik plakátokkal telezsúfolt kioszknak. A Pepsi felirat alatt jól megfért a Tankcsapda legújabb koncertjét hirdető plakát, és a különféle szerelmes üzenetek. A sarkon egy ócska Ikarusz busz húzott el, és nagyot döccenve megállt a lánytól nem messze. Linda azonnal kiszúrta néhány osztálytársát, akik leszálltak a buszról, és a Vakablak felé vették az irányt. Néhányan sörösládákat, mások pedig nejlonszatyorban más alkoholos üvegeket, megint mások hordozható magnólejátszókat és dobozokban kazettákat cipeltek.

Linda követte őket.

A tízemeletes épület bejárata előtt megtorpantak, mert a különféle csoportok találkoztak, és üdvözölték egymást. Anna egy telefonfülke mellett beszélgetett Mikivel. Amikor észrevette Lindát, integetni kezdett neki. Linda visszaintegetett, de utána rögtön összerezzent, amint egy árny vetült a feje fölé.

Valaki a fenti emeletről ledobott egy farmerdzsekit, ami pont a lány előtt landolt a földön. Linda most már idegesen kémlelte az eget, ám a varjút nem látta sehol. Csak a Vakablak ijesztő, szürke emeletei tornyosultak fölötte.

A panelháznak csak nyolc szintje készült el, aztán a néhány évvel ezelőtti rendszerváltás után valamiért leállt az építkezés. A befejezetlen emeleteken a betonpanelekből összerakott lakások között szabadon át lehetett járkálni, a bedeszkázott ablakszemeket pedig rég kitörték, és az esténként bulizni idejáró fiatalok azzal szórakoztak, hogy sörösüvegeket dobáltak le, és versenyeztek, hogy kié pukkan nagyobbat az aszfalton.

– Jó, hogy jössz, a buli már elkezdődött! – karolt bele Lindába Anna, és elkezdte felfelé húzni maga után a lépcsőkön.

A lépcsőház falait firkák és graffitik borították, és ilyen feliratok látszottak rajtuk, hogy „Le a kommunistákkal!”, „Éljen a szabadság!”, „Hülyén se nehezebb az élet”, majd később még nagyobb betűkkel: „Elmentek a tankok – megjöttek a bankok.” Egy srác éppen új graffitifestményt készített: egy fekete angyalt, amint lezuhan az égből, és odalent a földön leláncolják.

– Ez klassz – mondta Linda, mire a fiú csak biccentett neki, és folytatta tovább a munkát.

Az angyal sötét szárnya mintha megmozdult volna, és Linda megdörzsölte a szemét, mert azt hitte, káprázik. Fura, sercegő hangot hallott. Közelebb lépett, hogy megnézze, mert azt hitte, a festékszóró spray ad ki ilyen hangot.

Nem, ez valami teljesen más, értette meg.

A szárnyból sötét felhő gomolygott ki, felkúszott a falon, és eltűnt a plafon repedései között. Égett bőr szaga terjengett a levegőben.

Linda tágra nyílt szemmel bámult utána. Elfogta a rémület és az undor.

– Ti is láttátok? – bökte meg Annát és Mikit.

– Mit, az angyalt? – kérdezett vissza a barátnője. – Ja, tényleg nagyon vagány! De most már igyekezzünk!

Semmit sem láttak, gondolta Linda, és összezavarodva hagyta, hogy Anna karon ragadja, és húzza, vigye magával a felsőbb emeletekre.

Mire gyalogosan felértek a legfelső, a nyolcadik emeletre, alaposan kifulladtak. Ezen a szinten még a lakások falait sem húzták fel annak idején, az egész egy nagy, széles betonpályára emlékeztetett, amelyen már csoportokba verődve álldogáltak a fiatalok. Linda, miután kifújta magát, észrevette Kingát, aki már a perem mellett állt a többiekkel együtt, és a kezében egy üdítőspoharat szorongatott. Holtsápadt volt az arca, és Linda megsajnálta.

Odament hozzá.

– Szia – mondta neki, és megpróbált rámosolyogni. – Az egész nem olyan vészes, én tavaly már túlestem ezen.

– Tényleg? – Kinga szeme hálásan felcsillant.

– Persze, nem nagy ügy – paskolta meg a vállát Linda.

– Na, azért te is be voltál rezelve! – röhögött fel Kata, aki most odaért Annáék mellé, és eljátszotta, hogy szívinfarktust kap, miközben rémülten ide-oda pillant maga köré.

Linda elfintorodott.

Hogy ez mekkora baromság, gondolta. Most mindennél jobban együttérzett az új lánnyal, akin látszott, kétségbeesetten próbál megfelelni az elvárásoknak, miközben legszívesebben messzire kerülné ezt az egész helyet.

Az osztály menői közé bekerülni ugyanis csak egy módon lehetett: át kellett esni a beavatáson, ezen az ijesztő próbatételen itt, a Vakablak tetején. Az új lánynak fel kellett másznia a szűk párkányra, majd a nyugati oldalon végighaladnia, és leugrania, vissza a többiek közé.

Kinga idegesen pislogott a párkányra. Anna ekkor odaugrott, fellépett rá, tett pár lépést, meg is fordult a tengelye körül, aztán úgy tett, mintha elveszítené az egyensúlyát, majd felröhögött.

A többiek is nevettek.

– Látod? Nem olyan vészes! – kiáltotta Kingának, amikor lelépett a betoncsíkról, és odament hozzá, hogy átölelje. – De persze, ha még nem állsz készen, megértjük!

– Nem gond, meg tudom csinálni! – felelte Kinga gyorsan.

Linda is közelebb lépett az épület széléhez, és lenézett. Annához hasonlóan ő sem félt a magasságtól, sőt, tavaly már bebizonyította, hogy még Annánál is vagányabb. Ő ugyanis nemcsak a kijelölt szakaszon, hanem a teljes hosszon végigment, sőt, két lakástető között, ahol megszakadt a betoncsík folytonossága, át is ugrott.

Linda összehúzta magán a bőrdzsekijét, miközben lenézett a városra. A hűvös tavaszi levegő zörgette a fák ágait, és az utcák a lámpák tompa, esti fényében kusza labirintussá álltak össze. A Nyugati üveghomlokzatán visszatükröződtek az éttermek, gyógyszertárak és üzletek neonfényei, a villamosok sárga hernyókként haladtak a síneken, és a csengetésük összevegyült az utcákon zsibongó emberek hangjával. Itt a tetőn is egyre hangosabbá vált a bulizó társaság: a magnókból bömbölt a zene, a lányok hangosan nevetgéltek, amikor a fiúk odamentek hozzájuk, és leszólították őket.

Linda visszafordult, és végignézett a többieken. Most vette észre, hogy rengeteg az idegen, és ezek az idősebb srácok, akiket Miki említett, most sokkal idősebbnek tűntek, mint ahogyan elsőre tippelte. Az egyik fiú éppen odament Kingához, és váratlanul átölelte:

– A bátor csajokra! – jelentette ki, és szélesen elvigyorodott.

– Arra, hogy mi mindig magasról teszünk mindenre! – toldotta meg Miki.

– És arra, hogy mi vagyunk a bajnokok! – ordította túl a hangzavart Kata, miközben a magnóban kicserélte a kazettát, és feldübörgött a Queentől a We are the champions című dal.

Ebben a pillanatban az idősebb fiú, aki Kinga mellett állt, elővett egy üveg sört, és odanyújtotta Katának.

– Tessék, igyál egy kortyot – mondta neki, és biztatóan rákacsintott. – Nyugi, teljesen biztonságos, csak kicsit ellazít.

Linda összevonta a szemöldökét.

– Hé – fogta meg Kinga kezét. – Ez nem oké!

– Te meg mit szólsz bele? – dörrent rá a fiú. – Mi közöd hozzá?

Linda felmérgelődött. Maga sem értette, miért bonyolódott bele, hiszen tulajdonképpen tényleg semmi köze sem volt hozzá. Annára pillantott, aki gúnyosan elhúzta a száját, és elfordult tőle. Linda ekkor mérhetetlen haragot érzett.

– Te meg ki a franc vagy egyáltalán? – szólt vissza a fiúnak, és szikrákat szórt a szeme.

– Nyugalom, nem kell a feszkó – állt közéjük Miki.

Ekkor türelmetlenül felcsattant Anna hangja is:

– Na, mi lesz már, Kinga, meddig várjunk?

Az új lány kétségbeesetten nézegette a sörösüveget, és hol Lindára, hol Annára pillantott. Végül visszaadta a fiúnak, és azt mondta:

– Meg tudom csinálni enélkül is. Szerintem elég laza vagyok.

A hangja remegett, és Linda ettől még idegesebbé vált.

– Inkább halasszuk el – vetette közbe Linda. – Feltámadt a szél is. Ez most már így veszélyes.

– Mi van, rockerlány, csak nem begyulladtál? – heccelték a többiek.

Linda nem törődött velük, hanem egyenesen Kingára nézett. Megragadta a karját, és a Queen-számot túlharsogva azt kiabálta neki:

– Hagyd a fenébe az egészet! Nem kell megtenned, ez nem jelent semmit!

– Ha én meg tudtam csinálni, ő is meg tudja – kiáltotta sértődötten Anna. – Ha nem tetszik valami, Linda, akkor el lehet menni. Nem kötelező a mi bandánkhoz tartozni!

– Hát, el is megyek! – kiáltotta Linda, miközben magában ezt gondolta:

Idióták! Mi a csudáért barátkoztam velük eddig is?

Még mindig Kinga karját tartotta.

– Gyere velem – intett neki. – Menjünk haza!

Kinga szeme könnyben úszott. Egy pillanatig habozott, de aztán elrántotta a karját, és odalépett a párkányhoz.

– Bocs! – mondta Lindának. – De azt hiszem, tényleg meg bírom csinálni.

– Senkinek se kell semmit bebizonyítanod!

– Bocs – ismételte az új lány szinte sírva. – De én most tényleg ezt akarom.

Felhúzta magát a betonsávra, és miután biztonságosan megvetette rajta a lábát, mély levegőt vett, és tett egy lépést. Aztán tett még egyet, majd még egyet. Valaki levette a magnón a hangerőt. A beszélgetés, nevetgélés megszűnt, mintha elvágták volna.

– Ne nézz le! – tanácsolta Anna, miközben a többiek a peremen sétáló nevét kezdték el skandálni:

– Kinga! Kinga! Kinga!

Linda szíve vadul kalapált, az izgalom és a félelem különös elegye kavargott benne. Valami furcsát érzett, mintha a levegő is megvastagodott volna körülötte, mintha fényes szikrák lobbannának a szeme előtt. A hátában újra megjelent a bizsergés, ami felkúszott a tarkóján át az agyába. Zihálva szedte a levegőt, és megint az orrában érezte azt a furcsa, szúrós, égett szagot. Hallotta a különös sercegést is, majd hirtelen szárnysuhogásra lett figyelmes.

Felkapta a fejét, és egyenesen a varjú szemébe nézett. Az fölötte körözött, egyre közelebb és közelebb.

– Készülj! – krákogta. – Itt az idő!

Linda körbenézett. A többiek még nem vették észre a madarat, minden szem Kingára szegeződött.

– Minek az ideje? – kérdezte Linda suttogva.

– Hogy repülj!

– Hogy mi? Nem értem!

Kata észrevette, hogy Linda a varjúhoz beszél.

– Nézzétek! – kiáltott fel nevetve. – Ez teljesen bekattant. A madarakkal dumál.

Mielőtt Linda válaszolhatott volna, mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából. Egy kicsi, homályos foltot vett észre, amely a betonpárkány alján gubbasztott, de most megmozdult, és fürgén kúszni kezdett a lépkedő Kinga felé. Összesűrűsödött, alakká formálódott, és a következő pillanatban már ott állt Kinga mögött. A lány éppen a táv felénél járt, amikor az árny megragadta a vállánál fogva, és megpróbálta kibillenteni.

– Vigyázz! – sikoltotta Linda, de már elkésett.

A fekete lény olyan erősen megrántotta Kingát, hogy az azonnal elveszítette az egyensúlyát, és zuhanni kezdett. Rémült ordítása mindenkiben megfagyasztotta a vért.

– Szent Isten! – kapta a kezét a szája elé Anna.

Linda viszont ösztönösen mozdult. Hirtelen maga sem tudta, mit cselekszik, egyszerűen csak a peremhez rohant, és Kata után vetette magát a mélybe.

A szél az arcába csapott, a gyomra mélyéről borzalmas émelygés tört rá, és tisztán érezte, amint egy ősi erő megmozdul a szívében. Elviselhetetlen fájdalom tört rá, és hirtelen tudatosult benne, hogy a teste átalakult. Az idő lelassult körülötte, és ő döbbenten nézte, ahogy a fájdalom nyomán új teste születik.

Kinyújtotta a karjait, de azok már nem karok voltak – szárnyakká alakultak. Fekete tollak nőttek a bőréből, lábujjai éles karmokká görbültek. Amikor megértette, hogy mi történik vele, hogy mivé változott át, torkát diadalittas kiáltás hagyta el.

Többé már nem zuhant.

Repült.

A szívverése a fülében dübörgött, miközben szárnyaival befogta a levegőt. Fogalma sem volt, hogyan kell repülni, az ösztön mégis olyan elemi erővel tört fel benne, hogy maga is meglepődött azon, mennyire automatikusan jönnek a mozdulatok. Egyik szárnycsapás a másik után. Érzelmek örvénye ragadta magával, az ereiben áramló különös mágia egyszerre felizgatta, megfélemlítette, és magabiztossá is tette. Érezte, hogy a bőrén a tollak alatt ott vannak a ruhájának a darabjai is, mint apró, összezsugorodott textildarabkák. Viszketett, bizsergett, szinte égett a bőre a pehelytollak alatt.

Mámorító volt a levegőt uralni, de a következő pillanatban ugyanaz az ősi erő, amely olyan hirtelen átalakította, vészjelzéseket küldött az agyának. Egyszer csak minden tárgy, élőlény, és az egész előtte feltáruló világ ibolyakék színben kezdett játszani. A szeme különös élességgel fókuszálni kezdett, és hirtelen észrevette a legapróbb bogarat is egy fa ágán, az apró repedéseket az aszfaltban, és eltéveszthetetlenül látta az alatta zuhanó Kingát is.

Nem késlekedhetett.

Úgy csapott le rá, mint valami zsákmányra. A karmai közé kapta a visító lányt, és gyors szárnycsapásokkal megpróbálta fékezni magukat. A hirtelen megragadott súly lehúzta, érezte, hogy nehezebb vele a repülés. Kétszer is megpördültek, mire sikerült újra feljebb szállnia, és irányban tartania magukat. Egy csupa fém és üveg üzletház előtt repültek el, és az üvegablakok tükröződésében Linda megpillantotta magát: egy ember nagyságú varjú nézett vissza rá.

A háztetők fölött jártak, és Linda egész gyorsan ráérzett a szél mozgására, és rájött, hogy ha a szárnyait teljesen kiterjesztve ráfekszik a szélre, akkor sokkal könnyebben és gyorsabban tud haladni. Lenézett a még mindig a torkaszakadtából visító Kingára, és ingerülten odakrákogta neki:

– Fogd már be!

Kinga erre elhallgatott, viszont a szeme a rémülettől tágra nyílt. Linda most rossz levegőáramlatra feküdt rá, és mire észrevette a hibát, és erős szárnycsapásokkal a helyes irányba fordult, kétszer is majdnem elejtette Kingát.

– Jaj, Úristen! Jézusmária! – sikította Kinga, és kétségbeesetten kalimpált a lábaival.

– Tarts ki! – szólt rá Linda, miközben azon törte a fejét, hogy mit csináljon.

Most ellenszélben repült, és ettől alaposan elfáradt. A város fölött repültek, egyre lejjebb és lejjebb, és hirtelen ólmos fáradtság kerítette a hatalmába. Az utcák fényei összemosódtak alatta, az emberek tömege alaktalan masszává olvadt a szeme előtt. Kimerült, és nem bírt többé fókuszálni.

A következő pillanatban viszont észrevette, hogy valami a nyomában jár. Két sötét árnyék volt az, és meglepő gyorsasággal közeledtek felé.

– Ez nem lehet igaz! – motyogta, és a rémülettől teljesen megbénult.

Ekkor meghallotta a varjú hangját a jobb oldalán.

– Ne lassulj le, mert elkapnak! Gyerünk, kölyök, repülj tovább!

– Nem bírom!

– Dehogynem bírod! – dörrent rá a varjú, miközben párhuzamosan repült vele. – Varjúlány vagy. Erre születtél, a véredben van!

Linda szíve majd kiugrott a helyéről, és úgy érezte, az izmai végképp felmondták a szolgálatot, de összeszedte minden erejét, és nekilódult.

– Jobbra menj! – hallotta a távolról a varjú hangját. – Én addig elterelem őket!

Linda nem mert visszafordulni, de nem is volt rá szüksége: új látásával remekül látott mindent maga körül is, és azonnal észlelte, hogy az árnyak üldözőbe veszik a varjút, ő pedig egérutat nyerhetett. Lepillantott Kingára, aki szorosan kapaszkodott belé. Túlságosan meg volt rémülve ahhoz, hogy megszólaljon.

Linda igyekezett újra fókuszálni, és észrevette egy panelház lapos tetejét. Utolsó erejével arrafelé vette az irányt. A paneltetőn kis kertet alakítottak ki, mert a földet kavicsok borították, és nagy dézsákban különféle pálmák és páfrányok díszelegtek. Linda próbált lassítani, de ügyetlenül landolt: amikor érezte, hogy Kinga lába földet ér, gyorsan elengedte, nehogy magával rántsa, ő maga viszont a kavicsok között bukdácsolva végiggurult a tetőn.

Az egész teste sajgott és égett, mintha tűzbe mártották volna. Zihálva kapkodott levegő után. A szárnyai megremegtek, majd összehúzódtak. A tollai eltűntek, apró pontokká zsugorodtak, és eltűntek a bőre alatt. Néhány pillanat múlva újra ember volt, legalábbis annak érzékelte magát. A testét újra ruha fedte, a mágia visszarendezte rajta a nadrágot és a pólót. Végignézett a kezén, a lábán, megtapogatta az arcát. De a szeme még mindig madárszerűen fókuszált, és érezte a bőre alatt lüktető mágia utórezgéseit is.

– Mi… mi volt ez? – nyögte Kinga, miközben rémülten szemlélte Linda átalakulását.

– Gőzöm sincs – zihálta Linda, és a szemét dörzsölgette, hogy visszatérjen az emberi látása.

– Mi vagy te?

– Ugyanaz vagyok, aki eddig voltam, oké? – csattant fel Linda, aztán bizonytalanul hozzátette: – Csak izé, úgy néz ki, tudok repülni.

Hogy is hívott az a madár?, jutott az eszébe. Varjúlány. Igen, ezt mondta.

A szeme kezdte visszanyerni az emberi érzékelését, de még mindig észre tudta venni az apró részleteket. Látta Kinga homlokán a verejtékcseppeket. Látta, ahogy az egyik cserepes növényen ülő szöcske összedörzsöli a szárnyait – a ciripelés hangja ezerszeres dobpergésként visszhangzott a fülében. És látta a távolban, az ég alján suhanó fekete árnyakat is.

– Gyerünk, tűnjünk el innen – mondta Kingának, miközben feltápászkodott.

Minden porcikája sajgott, de erőt vett magán, és sietve megkereste a lépcsőházba vezető lejáratot.

Nem tudta, mik azok a fekete árnyak, de egyet tudott: menekülnie kell előlük.

NEGYEDIK FEJEZET

A Varjúfészek

A házat, amely a Racoviţă utca végében, majdnem a domb tetején ült, a kolozsváriak évszázadok óta csak Varjúfészekként emlegették maguk között. Furcsa, kísérteties, mégis barátságos hangulatot árasztott félköríves ablakaival, mozaikcsempével kirakott tornácával, repkénnyel futtatott falaival, három tornyával és gömbölyű szobáival. Mesebelien különös otthon volt – félig boszorkánykunyhó, félig elfeledett kastély. A tetőt százéves mohos cserepek fedték, rajtuk vigyázó szellemek gubbasztottak, amelyeket a közönséges emberi szem nem láthatott. A főtorony csúcsos tetején ülő szélkakas meg-megnyikordult a szélben, ahogy jobbra-balra fordult, a hangja összekeveredett a vadul burjánzó kertben lakó varjúcsapatok károgásával. A Szirmai család háza, amelyben varjúvá átváltozni képes lányok és asszonyok nemzedékei nőttek fel, más varázslényeknek is otthont adott. Az ősi hárs- és tölgyfák odvaiban időjárás-varázsló denevérek laktak, a lombok között széllel bélelt hiúzok lapultak, a kút körül pedig a nagy, lapos kövek alatt kezdődő alagútrendszerben három manócsalád élt. A kert végében iglicek, tündérszerű, apró szárnyas lények tanyáztak, az ő feladatuk volt a kertben lakó összes madár, és különösen a varjúsereg etetése.

Otti, ahogy belépett a házba, és felakasztotta a fogasra a kabátját, rögtön megnyugodott. Kellemes, ismerős illatok szálltak a konyha felől: méhviasz, őrölt szegfűszeg, szárított gyümölcsök és gombák összetéveszthetetlen aromája. Mindezek gulyásleves és frissen sülő diós kalács illatával keveredtek – nagymama éppen ebédet főzött. Edények koccantak össze, majd egy kedves hang kiszólt:

– Otti, te vagy az?

– Igen, nagyi! – felelte a lány, miközben levette a cipőjét, és áthaladt a nappalin.

A hatalmas kakukkos óra nagyot kondult, mire a lány összerezzent. Az órában lakó apró háziszellem, név szerint Hendi, felvihogott a lány félénkségén. Otti levette bepárásodott szemüvegét, és megtörölgette. Amikor visszavette, és jobban szétnézett, észrevette, hogy valami megváltozott. Hendi megint átrendezte a szobát, bizonyára a nagymama utasítására: a két öblös karosszék most az ablak elé került, az almárium a szemközti falhoz, a festmények pedig az ajtókerettől jobbra kaptak helyet. A kályha mellé tették az asztalt, amelynél Otti tanulni és rajzolni szokott esténként.

A lány belépett a konyhába, a táskáját még mindig a kezében szorongatta. A nagyanyja a tűzhely mellett állt, a levest kavargatta a fazékban, de most megállt, és az unokájához fordult.

Szirmai Terézia magas, tekintélyt parancsoló alak volt, ezüst haját szabályos fonatokba rendezte. Éles, kutató tekintete azonnal a lány sápadt arcát fürkészte. Amikor megszólalt, a hangja gyöngéden, de határozottan csengett:

– Mi a baj? Talán rosszul érzed magad?

Otti ledobta a táskáját, és sírni kezdett. Odarohant a nagyanyjához, és átölelte.

– Jaj, nagyi, olyan szörnyű dolog történt! Hazafelé jövet üldözött egy árny, egy lény, nem tudom, mi volt, de megijesztett!

– Nyugodj meg, gyermekem, szedd össze magad! – szólt rá határozottan a nagyanyja, miközben szelíden megsimogatta a fejét.

Elővett egy hímzett zsebkendőt, és letörölgette vele a lány könnyeit.

– Most szépen lassan meséld el, mit láttál – biztatta.

– Valami követett – magyarázta Otti. – Nem emberi volt, inkább csak egy árnyék, de mindenféle furcsa alakot felvett. Vöröslött a szeme, mintha égett volna. Az Erzsébet hídnál ráztam le!

A nagyanyja elgondolkodva nézett rá. Odafordult a leveshez, és egy fakanállal belekavart. Bosszúsan felsóhajtott, és egyáltalán nem látszott meglepettnek.

– Én is éreztem – mondta, miközben megkóstolta a levest, és letette a fakanalat. – A mágia egész héten nyugtalankodott a városban. Valami felébredt az árnyékok között.

– De mi lehet az, nagyi?

– Nem tudom, még én is csak sejtem, hogy ez az ismeretlen valami próbálgatja az erejét. – Terézia összeráncolta a homlokát. – Azt mondod, égett a szeme? – faggatózott.

– Mint a parázs – bólintott a lány. – Repülni akartam, de… – Elharapta a mondatot, és lesütötte a szemét.

– Az eszed tokját! – dörrent rá szigorúan a nagymama. – Még szerencse, hogy nem változtál át a főtéren fényes nappal mindenki szeme láttára! Pont most, amikor kifogytunk a látszatelixírből is!

– Bocsánat – hebegte Otti, és olyan kicsire összehúzta magát, amilyenre csak tudta. – Nagyon nehezen bírtam megállni, a tollaim majdnem kibújtak. Az a lény tehet róla! Árnyékból árnyékba ugrált, és azt hittem, el fog kapni!

– Emberek árnyékába is belebújt? – kapott a szón a nagymama.

– Abba is.

– De a tiédbe nem, ugye?

– Hová gondolsz, mama? – húzta fel kicsit sértődötten az orrát Otti. – Vigyáztam! Persze, segítettek a madarak is. Odahívtam őket. Jut eszembe, a galambok üzenik, hogy kotlóstyúkszellemek lepték el a fészkeiket a Szamos partján, és a segítségedet kérik, mert nem tudják kikölteni a kicsinyeiket. Mondtam nekik, hogy majd szólok neked.

Terézia bólintott, aztán gyanakodva a lányra pillantott.

– Mondd csak, ugye senki sem látta, hogy a madarakkal beszélgetsz?

A lány elfordította a tekintetét, és élénken tanulmányozni kezdte a konyhacsempéket.

– Otti!

– Jó, lehet, hogy páran látták – biggyedt le a lány szája. – Ne haragudj, nagyi!

– Már ezerszer megmondtam nektek, hogy ez a legfontosabb, amire vigyáznotok kell! – Terézia hangja élesebben vágott, mint a kés. – Az emberek előtt tilos a mágiahasználat!

– Úgyis mindegy – morogta durcásan Otti, és keresztbe fonta a karját. – Már úgyis mindenki bolondnak tart. Azt mondják rám, gyagyás vagyok!

A könnyeivel küszködött, de visszanyelte őket, mert nem akarta, hogy belefolyjanak a gőzölgő levesbe, amit a nagyanyja tett elé. Morcosan vette kézbe a kanalat, és azt mondta:

– Mama, én át szeretnék iratkozni egy másik osztályba!

– Szó sem lehet róla.

– De igen – erősködött Otti. – Nem bírom ki közöttük! Jó lesz nekem az is, ha román osztályba kerülök! Kérlek, mama!

– Utolsó éves vagy, kislányom, még pár hónap, és a gimnáziumba felvételizel. Miért nem bírod ki még ezt a kis időt?

Terézia megérintette a lány arcát, olyan szelíden, hogy Otti úgy érezte, pihés tollak cirógatják.

– Nem tudom, kibírom-e – zsörtölődött Otti, de elbizonytalanodott a hangja.

– Ha most váltasz, ki tudja, hogy fogsz tudni felvételizni. Lemaradsz magyarból és matematikából is, pedig éltanuló vagy. – Terézia hangja józanul csengett, mint mindig. – Hát nem akarsz ugyanabba a jó nevű gimnáziumba járni, mint Boróka, a nővéred?

Otti most hallgatott.

– Ha bántanak az osztályban, szólnunk kell az osztályfőnöknőnek – szögezte le a nagymama.

– Inkább ne – tiltakozott a lány, miközben a levest szürcsölte. – Majdcsak kibírom valahogy!

– Azért én holnap bemegyek az iskolába, és elbeszélgetek Márton tanárnővel.

Otti nem szólt semmit, de már bánta, hogy egyáltalán felhozta a témát. Bátortalanul sandított a nagyanyjára, és azon gondolkodott, merje még esetleg közölni vele, hogy nem akar többé éltanuló lenni, és mindenáron tízeseket meg kilenceseket hazahozni, de ebben a pillanatban kicsapódott a konyhaablak, és széllökés söpört végig a helyiségen. A szél hátán egy fekete varjú érkezett, amely kecsesen leszállt a tulipánmintás tálalószekrény tetejére. Fekete szeme élénken csillogott, és a tekintete ide-oda járt a szobában.

– Henrik – biccentett Terézia a madár felé.

– Úrnőm – hajolt meg a madár, aztán megrázta a tollait, és meghajolt Otti felé is: – Kisasszonyom!

A lány elmosolyodott. Mindig szerette, ha Henrik, a nagyanyjának ez a megbízható hírnöke jött hozzájuk, és beszámolt a kalandjairól. Most viszont a madár a szokottnál izgatottabb volt, és minden különösebb felvezetés nélkül bejelentette:

– Megtaláltam a harmadik varjúlányt. Budapesten él az anyjával, egy igazi vadóc. Lindának hívják!

– Beszéltél vele, Henrik? – tudakolta izgatottan a nagymama. – Megértett téged?

– Nemcsak hogy beszéltem, de láttam az első átalakulását.

Otti és a nagymama egyszerre felszisszentek.

– Bátor kölyök, meg kell hagyni – folytatta a madár. – Kárrr, hogy olyan forrófejű! Egyszerűen levetette magát egy toronyház tetejéről, és már repült is!

Otti gyomra összerándult.

Hát ezt éreztük az elmúlt hetekben Borókával együtt!, gondolta. Ezt a fura erőt, ezt az új lányt.

Egy varjúlány felébredése hatalmas fájdalommal és rémülettel jár, amelyet az unokanővérei is bizonyos mértékig megéreztek, bármekkora távolságra voltak is tőle. Otti és Boróka álmodtak is Lindáról, bár az arcát sosem láthatták. Mindössze annyit tudtak róla, hogy távoli rokon, az anyaországba szakadt unokatestvérük, aki most minden bizonnyal ide fog jönni, hogy megtanulja használni az erejét.

Otti figyelmét nem kerülte el, hogy a nagyanyja mennyire lelkes. Apróra kikérdezte Henriket az átalakulás összes részletéről, és miközben hallgatta a beszámolóját, szigorú arcának vonásai egyre többször ellágyultak.

Otti duzzogott, mert világosan emlékezett arra a fura érzésre, amit Linda szunnyadó erejének első felcsillanása okozott benne. Nagyon másképpen rezdült a lelkében, mint Boróka magabiztos mágiája: a Lindát jellemző varázslat nyugtalanul örvénylett és vibrált, és valami különös, mély harag lappangott benne.

– Biztos, hogy ez az új lány ide fog jönni? – vetette fel homlokráncolva.

– Igen – felelte a nagyanyja. – És elvárom, hogy kedvesek legyetek hozzá. Majd beszélek Boró fejével, hogy fogja vissza magát.

Henrik közbevágott:

– Van még valami fontos – károgta. – Azt a lányt és engem is árnydémonok üldöztek.

Ottinak elakadt a lélegzete.

– Micsoda? – nyögte.

– Igen, így volt – csattogtatta a csőrét Henrik. – Nem tudom, honnan kerültek elő, és mit akarnak, de veszélyesnek tűntek. Alig bírtam lerázni őket még ott, Budapesten! Most három hollótestvért és néhány varjúkollégát bíztam meg, hogy őrizzék a lányt és az anyját, amíg én idejöttem ezt elmesélni, és a házuk köré is vontam egy védőhálót, de félek, nem lesz elég!

Otti és a nagymama összenéztek. Terézia összeszorította az ajkát, és a homlokán elmélyült két ránc. Egyszer csak sercegő, sziszegő hang hallatszott a tűzhely felől. Terézia arca elsötétedett, ahogy odapillantott.

– Menj az ajtóhoz, Otti – utasította az unokáját olyan vérfagyasztóan halk hangon, hogy a lány arcából kifutott minden szín.

Felállt, és hátrálni kezdett.

Egy apró árny kúszott elő a tűzhely mögül, füstszerűen gomolygott, majd felvette egy fekete gyík formáját. A szeme gonoszul izzott. Sercent egyet, majd az ajtó felé iramodott.

Terézia a pillanat töredéke alatt cselekedett. A karjai hirtelen átalakultak: szétrepedt a ruhaujja, ahogy a fekete szárnyak előtörtek, és a tollak érdesen egymáshoz simultak, mintha késpengéket éleztek volna a köszörűkövön. Valóban azzá is váltak: a varjúasszony tűpontos mozdulattal meglendítette a bal szárnyát, és kirepített három fekete tollat, amelyek nyílvesszőkként suhantak előre, és szisszenve belefúródtak a teremtmény hüllőszerű testébe, mielőtt az még elérte volna az ajtót. A kis lény felvisított, a teste megrándult, majd szemvillanás alatt sötétséggé vált, és szertefoszlott.

Terézia bosszúsan felhorkantott, megmozgatta a vállát, és visszahúzta hegyes tollait a bőre alá.

Otti holtsápadtan tördelte a kezét.

– Hogy… hogy jutott ez ide be? – nyögte. – Azt hittem, a házat erős mágia védi!

– Először is – szólalt meg komolyan a nagyanyja –, ezt a valamit te hoztad be, és nem vetted észre. Valószínűleg bemászott valahol a táskádba, amikor letetted a földre.

A táska körül valóban különös, ragacsos fekete anyag látszott a padlón.

– Sajnálom. Nem akartam! – Otti szája megint sírásra görbült.

– Másodszor pedig – folytatta konokul Terézia, miközben elővett egy felmosórongyot –, igazad van abban, hogy valami gond van a mágiával. Erősebb bűbájra van szükségünk, mert a régi nagyon megkopott itt a ház körül! Úgyhogy menj fel szépen a padlásra, és hozd le a szárított galagonyaleveleket, a porrá őrölt lidércpikkelyeket és a kékmezei gombakompótokat. Ezek mind kelleni fognak az új védővarázslathoz.

– Igenis, mama.

Otti hüppögve elindult a lépcső felé. A nagyanyja félúton elkapta, és átölelte.

– Ne sírj, Ottikám! – csitította. – Csak ígérd meg, hogy máskor óvatosabb leszel! Ahogy nősz, a mágiád is nőni fog, majd meglátod. És az erős varázslat vonzza a mindenféle varázslényeket, ezért szemfülesnek kell lenned!

– Az leszek, ígérem!

Terézia közben idegesen a nappaliban álló kakukkos órára pillantott.

– Hendi – szólította meg az óraszellemet. – Mikor is ment el Boróka?

A szellem szolgálatkészen visszatekerte a mutatókat délre.

– Már ilyen hosszú ideje? – jegyezte meg aggodalmasan a nagymama.

– Arra gondolsz, hogy Boró is bajba kerülhetett? – kérdezte Otti.

– Nem tudom, de jobb lesz, ha utánanézek – közölte Terézia.

– Kárr, kárr, mi lesz, ha az az árny erre jár? – fontoskodott Henrik.

– Elég legyen a károgásból és a hisztiből! – jelentette ki Terézia. – Henrik, szólj a többi varjúnak, menjetek, és álljatok őrt a ház körül. Hárman repüljenek ki a Fellegvár fölé, és tartsák nyitva a szemüket. Te pedig – fordult Ottihoz – indulj a padlásra!

Mindenki szétrebbent a maga dolgára. Otti végignézte, amint Henrik kiröppen az ablakon, a nagyanyja pedig magára kanyarítja kockás gyapjúkabátját, és elhagyja a házat.

Csodálattal gondolt az idős hölgyre.

Bárcsak én is ilyen határozott lennék!, gondolta sóvárogva.

Szirmai Teréziát nem akármilyen varjúasszonyként tartották számon a kolozsvári varázslények: ő volt a Patróna, a varjúk varjúja, a nagyasszony, az összes mágia védelmezője. Nem akadt nála hatalmasabb varázslény és alakváltó egész Erdélyben, és Otti sokszor gondolt arra, hogy kész szerencse, hogy van, aki továbbvigye ezt az erős vezetőszerepet.

A nővérét, Borókát az Isten is arra teremtette, hogy ő legyen az új Patróna. Okos, erős, bátor, és ugyanolyan kemény, mint a nagyanyjuk. Bezzeg ő, Otti folyton csak sír, és az árnyékától is megijed.

Kedvetlenül megindult a padlás felé. Felkapcsolta a gerendákról lelógó lámpákat, és keresgélni kezdte a védőbűbájhoz szükséges alapanyagokat. A legtöbb üvegnek kívülről tudta a helyét és a számát a polcokon, hiszen tavaly ősszel ő maga segített a nagyanyjának eltenni. Felállt egy régi ládára, hogy elérje a legfelső polcot is, és amikor a kezébe akadt az utolsó alapanyag is, véletlenül majdnem levert egy szelencét.

Fogta a szelencét, levette, leporolta, és kinyitotta.

A látólencse!, ismerte fel a félkör alakú, nagyítólencséhez hasonlító kristályszemet. Egy finom selyemsálba csomagolták. Emlékezett rá, amikor a nagyanyjuk arról mesélt, hogy ezt a varázslencsét az egyik ősük kapta ajándékba egy varázslótól, és ha rácseppentették a vérüket, megláthatták benne, hogy hol van és mit csinál a családjuk egyik tagja. Viszont a mágia sok erőt elvont a használójától, ezért Terézia szigorúan figyelmeztette az unokáit, hogy csak végszükség esetén használhatják.

Otti visszacsomagolta a lencsét a selyemsálba, és el akarta tenni a szelencét, amikor meggondolta magát. Újra kivette, nézegette egy darabig, aztán sóhajtva visszatette. Ezt még háromszor megismételte, mire úgy döntött, mégiscsak használni fogja.

Otti megszúrta egy kicsit az ujját, és egy csepp vért a lencsére cseppentett.

Csak most az egyszer, gondolta. Nem lehet belőle baj.

A lencse felülete beszívta a vért, és hamarosan furcsa, gomolygó képet kezdett mutatni. A gomolygás összesűrűsödött egy arccá – vad, kócos hajú lány volt az, dacos tekintettel.

Linda!

Otti, ahogy a látomást bámulta, megérezte a másik erejét. Különös, ősi mágia lappangott benne, olyasfajta titok, ami arra késztette Ottit, hogy ott helyben kitárja a szárnyát, és megrezegtesse a tollait. A csengés-bongás felverte a ház nyugalmát, és az egyik őrszemvarjú belesett a padlásablakon.

Otti elszégyellte magát, és mentegetőzni kezdett:

– Bocsánat, csak kipróbáltam valamit!

A varjú félrebillentette a fejét, pislogott egyet, aztán elszállt. Otti a gondolataiba merülve nézte Linda arcát.

Nos, úgy tűnik, tényleg lesz egy húgocskám, állapította meg magában. Vajon őt is cikizik a suliban, mint engem? Vajon ő is ennyire fél a saját mágiájától?

Eszébe jutott, mit mondott Henrik: Linda levetette magát egy tetőről, és azonnal repült. Neki, Ottinak, már azt is hónapokba telt megszoknia, hogy a tollak fájdalmasan kibújnak a bőre alól, és a karjai szárnyakká alakulnak. Az első repülésénél pedig majdnem lezuhant, és összetörte magát. Ha a nagyanyja és Boróka nem tanítgatták volna olyan türelmesen…

Otti eltette a lencsét és a szelencét, majd lement a szobájába, és lehuppant az ágyára. Keserű pillantást vetett a sarokban felhalmozott kedvenc regényeire. Legszívesebben bekuckózott volna egy karosszékbe, és naphosszat a könyveit olvasgatta volna. Utálta az egész bűbájoskodást.

De a sors, úgy tűnt, egészen mást tartogatott a számára.

ÖTÖDIK FEJEZET

Boróka és a boszorkányok

– A fene essen bele a hülye csatornakoboldokba! Hogy a varjútestvéreim vájnák ki a szemüket az ostoba Hója-erdei lidérceknek!

A legidősebb varjúlány, Boróka cirkalmas szitkokat morgott az orra alatt, mire végre sikerült kikeverednie a bazárból, és elindulhatott a Mărăşti-lakótelep felé. Bosszúsan az órájára pillantott, és megállapította, hogy bizony jelentős késéssel fog megérkezni a Costache nővérekhez. Az emberek szeme elől rejtett mágikus bazárban sok időt eltöltött: először is el kellett adnia a saját mákonyfőzeteit, aztán sorba kellett állnia a kieresztővarázslatért. A sor viszont lassan haladt a folyton akadékoskodó koboldok és az erdőből tiltott holmikat becsempésző lidércek miatt.

Mire végre kikeveredett a való világba, és felszállt a buszra, jócskán délutánra járt az idő. A pénzre gondolt, amit a mákonyfőzetekért kapott, és arra, hogy a buszmegállótól nem messze látott egy újonnan nyílt second hand ruhaboltot. „Német divat”, ez állt a cégéren, és a kirakatban a próbababákra vagány farmereket húztak.

Megveszem az egyiket Ottinak, amikor visszafelé jövök, gondolta, miközben gyorsan kiszámolta, hogy marad még pénze egy új rajzblokkra és egy doboz vízfestékre is.

Amint leszállt a buszról, bevette magát a lakótelepi szürke tömbházak közé. Most már nyílként futott a sikátorokban, mert tudta, semmi sem nagyobb szégyen a Costache nővérek előtt, mint az, hogy éppen ő, a Patróna legidősebb unokája és legjobb tanítványa késik. Jól tudta, hogy a boszorkányok nagyon adnak az ilyesmire, és a késést tiszteletlenségnek fogják tartani.

A tömbházak most egyre inkább összesűrűsödtek, és az őket elválasztó keskeny utcákban, a fákon ülő varjak hangos cserregéssel üdvözölték a lányt, ahogy elsietett a lombok alatt. A Mărăşti negyed Kolozsvár egyik legsűrűbben lakott varázslakhelye volt: a rendes emberi lakások mellett, fölött vagy alatt számtalan mágikus lény nyüzsgött. Boróka már érezte is az orrában a blokkok pincéjében megtelepedett mohamanók jellegzetes, dohos szagát, amely elkeveredett a földszinti lakások konyháiból áradó ételszagokkal, és hallotta a játszóterek mentén a bokrokban lakó apró tündérnépek, az iglicek zizegő motozását, amely az emberi fül számára örökre rejtve maradt.

Amikor odaért az úti céljához, megállt, hogy kifújja magát, és még egyszer megnézte az óráját. Az ajkába harapott.

– Fél óra késés! – morgolódott. – Na, mindegy, most már ez van.

Persze minden könnyebb lett volna, ha repül, és a bazár mögötti sikátorban talán észrevétlenül át is alakulhatott volna, de Boróka nem merte ezt megkockáztatni. A látszatelixírből, amely elrejti az átváltozást az emberek elől, már alig néhány cseppje maradt, és pontosan tudta, amíg a boszorkányoktól nem kap újat, spórolnia kell vele.

A Costache nővérek házát el sem lehetett téveszteni: a blokk bejárata előtt hatalmas plakát hirdette a szolgálataikat, amelyen az emberi szemnek felfestett feliratok tenyér- és kártyajóslást, vajákolást, különféle nyavalyákra való kenőcsöket és főzeteket hirdettek, a varázsnépek számára láthatóvá váló feliratok pedig ugyanezeknek a valóban hatásos, igazi mágiával bíró verzióit.

Most is rengeteg varázslény állt a bejárat előtt: a sorukra vártak itt mágusok és boszorkányok, messziről érkezett puttonyos erdei koboldok, akik beszélgetésbe elegyedtek rokonaikkal, a városi csatornakoboldokkal, tündérnépek, szellemek, de még két garabonciás is leereszkedett az égből egy gyenge szellő szárnyán, és most ott gubbasztottak a Costache nővérek második emeleti lakásának a balkonján.

Boróka kihúzta magát, megigazította a kabátját, végigsimított a kockás gyapjúszoknyáján, és gyors mozdulatokkal betűrt egy rakoncátlan hajtincset a füle mögé. Határozott léptekkel megindult a bejárat felé. Amikor a varázslények észrevették, azonnal elhúzódtak az útjából.

– Egy varjúlány! Nézzétek, egy varjúlány! – súgtak össze mögötte és körülötte.

Boróka szája elégedett mosolyra húzódott. Élvezte, hogy mindenki megadja a neki járó tiszteletet, még akkor is, ha tudta, ez főként a nagyanyja miatt van így. Egyedül csak egy fiatal garabonciás legény mert pimaszul utánafüttyenteni a balkonról, és méltatlankodni amiatt, hogy soron kívül akar bemenni, mire a lány megállt, felkapta a fejét, és olyan szúrósan nézett rá, hogy a fiúban bennakadt a szó.

Boróka pontosan tudta, hogy a nézése ugyanolyan szigorú és tekintélyt parancsoló tud lenni, mint a nagyanyjáé, és hogy a garabonciás ebben a pillanatban ismerte fel, micsoda is ő valójában.

– Valami gond van? – kérdezte a fiútól.

– Semmi – felelte a legény hosszas csend után, és elfordította a fejét.

– Én is így gondoltam – biccentett a lány, és belépett a tömbházba.

A garabonciások lehet, hogy az egek nagy hatalmú urainak bizonyultak Erdélyben, hiszen kedvük szerint vihart és szelet tudtak támasztani, és a klánjaik hatalmas városokban éltek a felhők fölött, de Boróka tudta, hogy vele szemben esélyük sem lenne. Ő varjúlány volt, az egek valódi úrnője, rá semmi hatással nem bírt a garabonciás időjárás-varázslás. Egyetlen szárnycsapásával elhessentette a legnagyobb vihart, a villám pedig lepattant ébenfekete tollairól.

Boróka, csakúgy, mint nemzetségének bármely tagja, érinthetetlen volt a levegőégben.

Léptei magabiztosan koppantak a lépcsőkön és a folyosón, a hosszú sorokban várakozó varázslények pedig a falhoz lapultak, hogy utat engedjenek neki.

Végre ott állt a 13. számú lakás előtt, és háromszor csengetett.

– Gyere csak be – jött a válasz, mire Boróka lenyomta a kilincset, és belépett az ajtón.

Azonnal megérezte a jóféle boszorkánymágiát, amely kellemesen bizsergette a tagjait. A linóleumpadlón kopogott a csizmája, ahogy előrébb ment, és köszönt:

– Jó estét, Costache néne! – Majd gyorsan hozzá is tette: – Elnézést a késésért. A nagymamám üdvözletét küldi.

– Úgy, úgy – válaszolta kissé zsörtölődve Iréne Costache, a legidősebb boszorkány. – Hát csak gyere beljebb, édes lányom. Mi is tiszteltetjük a nagyanyádat. A csizmádat nem kell levenned, nincs itt akkora rend.

Boróka azért mégis levette, mert tudta, úgy illik, és Iréne Costache nem gondolta komolyan, amit az előbb mondott. Úgy volt ez a dolog, mint a finom ételekkel, amelyekről, ha vendégségbe mentek, azt mondták a házigazdák: „ugyan, csak egy kis semmiség, az utolsó percben dobtam össze abból, amit a kamrában találtam”, de közben várták a dicséretet. Így tehát Boróka is igyekezett illedelmesen viselkedni, miközben idegesen megszorította a tarisznyája szíját, és elfoglalta a felkínált ülőhelyet.

Az alkudozás még csak ezután következett, és a lány érezte, hogy kemény dió lesz. Számtalanszor látta már, hogy csinálja a nagyanyja, hiszen sokszor elkísérte, mégis, most, hogy első alkalommal egyedül kellett jönnie, elbizonytalanodott. A játék úgy nézett ki, hogy a boszorkányok mindig emelni akarták az árat, a nagyanyja viszont keményen tartotta magát a korábban megszabott összeghez, és végül mindig kialkudta, hogy ne kelljen többet fizetniük.

Nem szabad félelmet mutatnom, gondolta, és megpróbált a lehető legnyugodtabbnak mutatkozni.

Egyenes derékkal ült a székben, illendőségből elvett egy darab süteményt, amellyel megkínálták, és ivott egy korty galagonyateát egy aranyozott szegélyű teáscsészéből.

A legidősebb boszorkány, Iréne Costache a magas, támlás karosszékben foglalt helyet az asztal szemközti oldalán, az ujjait összekulcsolta maga előtt. Egy rózsamintás selyempongyolát viselt, és a nyakában ritka, rontáshárító ásványokból fűzött láncot viselt. Az arcán egyetlen ránc sem látszott, pedig már legalább ötszáz évet megélt, és a varjúlány tudta, hogy a fiatalság látszatának fenntartása valószínűleg rengeteg mágiát emészthet fel.

A szoba falát vallásos képek tömkelege borította, Jézus, Szűz Mária és különféle apostolok arannyal kidíszített ikonjai. A vastag bársonyfüggönyöket behúzták, így kintről nem láthattak be a kíváncsi szemek. A rádióból halk népzene szólt, de Iréne a hangerőt most még lejjebb tekerte. Iréne egyik lánya az anyja mögött gubbasztott egy kereveten, és az újságot lapozgatta, a másik viszont bement a konyhába, majd kihozott három kis fiolát egy tálcán, amelyet óvatosan letett az asztalra Boróka elé.

A varjúlány szíve nagyot dobbant. A látszatelixír sötétzölden világított a szoba félhomályában. Iréne lánya csinosan egymás mellé rendezte az üvegcséket, vörösre festett körme megkoccant rajtuk.

Boróka kivette a tarisznyájából a három bankjegyet, és letette őket az asztalra.

– Sajnos az ár emelkedett – szólalt meg Iréne rekedt hangon. – A három üveg most hatezer lejbe kerül.

– Tessék? – hökkent meg Boróka. – De hiszen az pont a duplája!

– Sajnálom – ismételte meg Iréne tettetett nyájassággal –, de a földjeinken valamiféle kártevő pusztít, sajnos alig sikerült néhány maroknyit begyűjtenünk a múlt héten. Teljesen kopár lett minden. Ezek itt – bökött az üvegek felé – még az őszi begyűjtésből származnak. Így tehát kénytelenek vagyunk drágítani.

Boróka felvonta a szemöldökét. Pontosan ismerte az elixír összetevőit, azt az öt mágikus növényt, amelyek bármilyen jobbfajta varázskertben, így a nagyanyja kertjében is megteremnek. A Costache boszorkányok persze hatalmas mennyiségben termesztették őket a város melletti földjeiken, de az elixírek elkészítéséhez nem is annyira maguk a növények voltak a legfontosabbak, hanem a boszorkányok vére. Egy kiskanálnyi ősi Costache-vér a megfelelő arányú növényi esszenciákkal keverve olyan mágikus álcákat és illúziókat hozott létre, amely megkönnyítette a varázslények életét, ha huzamosabb ideig az emberek világában tartózkodtak. Elég volt egy csepp látszatelixír a Szirmai varjúlányok bőrére kenve, és akár fényes nappal, Kolozsvár zsúfolt főterén is varjúvá változhattak, az emberek ebből egy felrebbenő fekete madáron kívül semmit sem vettek észre.

Boróka sejtette, hogy keményen alkudoznia kell majd, de erre a pimaszságra nem számított. Mit képzelnek ezek?, háborgott magában. A dupláját akarják! Csak azért, mert most egyedül jöttem. Csak azért, mert még fiatal vagyok. Azt hiszik, packázhatnak velem!

Nyugalmat erőltetett magára, és így szólt.

– Costache néne, kérem, ne felejtse el, hogy évek óta létezik a családjaink között egy megállapodás, és az árakban előre megegyeztünk. Nem változtathat rajta csak azért, mert egyszer rossz volt a termés!

Iréne szeme összeszűkült.

– Ez nem csupán egyszeri rossz termés, gyermekem. Valami furcsa ragály terjed a vidéken. Elpusztította a gyógynövényeinket, a legtöbbjét még mielőtt kivirágozhattak volna. Így most ezek az elixírek legalább kétszer annyit érnek.

Boróka keresztbe fonta a karját, és hátradőlt a székében. Érezte, hogy a vére az arcába tolul. Mégis, kényszeredetten elmosolyodott, és mézédes hangon folytatta:

– Kérem, ne felejtse el, hogy a mi egyezségünk más, mint amit a többiekkel kötött. Elvégre elsődlegesen nekünk van szükségünk az illúziókra. Hiszen maguk is mindannyian a mi védelmünk alatt állnak, és a Patrónának köszönhetik, hogy békében élhetnek itt.

Iréne sziszegve préselte ki a szavakat:

– Neveletlen kölyök! Azt hiszed, csak mert szárnyad van, így beszélhetsz velünk?

Boróka vállat vont.

– Nem szeretném emlékeztetni Costache nénit, hogy hányszor mentettük meg a lányait démonoktól, lidércektől, vagy akár azoktól a szemtelen garabonciásoktól. A vámpírokról nem is beszélve. A varjúlányoknak köszönhető, hogy Kolozsvár teljesen megtisztult a vérszívóktól.

– És azt hiszed, ez feljogosít bármire? – Iréne köpködte a szavakat. – Ti, Szirmaiak azt képzelitek, örökké zsarnokoskodhattok fölöttünk? Hogy mindenki, aki varázslattal rendelkezik a városban, az köteles ugrani a ti csettintésetekre?

– Amíg mi látjuk el a város védelmét: igen!

– Vigyázz a szádra, varjúgyermek! Ki ne rohadjon a tollad! A mi elixírjeink nélkül semmik vagytok, fényes nappal vadásznának rátok emberek és varázslók egyaránt!

Boróka előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta, és szúrós tekintetét az öregasszonyéba fúrta:

– És nélkülünk magukra vadásznának minden egyes nap!

A szobában tapintani lehetett a feszültséget. Az egyik lány felháborodottan felhördült, a másik pedig felemelte a kezét, és két gyors jelet rajzolt a levegőbe. Boróka izmai megfeszültek, ugrásra készen állt.

A bőre alatt viszkettek a tollak, de még nem eresztette ki őket teljesen, csak a bal kézfejét engedte, hogy átalakuljon: olyan éles szárnytollban végződött, mint egy késpenge. A lány szeme ide-oda járt, és gyorsan átváltott varjúlátására. Hol egyik, hol másik boszorkány kezére vagy szájára fókuszált, leste, hogy mikor készülnek rontóvarázslat szövésére, esetleg átokmondásra.

Ebben a pillanatban kivágódott a bejárati ajtó, és hideg fuvallat söpört végig a szobán.

Szirmai Terézia fenyegető árnyékként siklott be a helyiségbe. Ő nem kopogott, nem várta meg, hogy behívják, az ajtót védő varázslat mégis engedett neki. Úgy hasította át a mágikus védőburkot, mint kés a vajat. Fekete szemével élesen körbepásztázott, és elég volt csak ránéznie a boszorkányokra, azok máris lesunyták a fejüket.

Boróka azonnal visszaváltoztatta a szárnyát emberi kézzé, és az ölébe ejtette. A gyomra összerándult az idegességtől.

Nagymama mindent hallott, gondolta elkeseredetten. Hát persze hogy hallotta! Ostobaságot csináltam. Kár volt a boszorkányokat a saját házukban provokálni. Te jó ég, még szerencse, hogy nem támadtam meg őket!

Boróka magában megállapította, hogy a nagyanyja most is, mint mindig, a lehető legjobban időzítette a dolgokat. A Patróna érzékelése senki máséhoz nem volt fogható, a legapróbb rezdüléseket is meghallotta sok kilométeres távolságból, és ha átváltott a varjúlátására, a szeme élesebben fókuszált, mint egy sólyomé. Valószínűleg Kolozsvár túlsó végéből is meghallotta, hogy az unokája bajba keverte magát a Costache-házban, és bizonyára végig varjúalakban repült, azért érhetett oda ilyen gyorsan.

– Hölgyeim – szólalt meg most Terézia, és az ajkán lágy mosoly játszott. – Úgy hallottam, adódott egy kis félreértés.

– Nem is kicsi – hagyta helyben Iréne, miközben dühös pillantást vetett Borókára. – De amit mondtam, megmondtam. Az árak feljebb mentek.

– Nos, az unokám néha kicsit meggondolatlan tud lenni – mondta a Patróna továbbra is mosolyogva. – Bocsássatok meg neki, hiszen olyan fiatal még.

Boróka dacosan felszegte az állát.

Nem fogok bocsánatot kérni ezektől a szipirtyókról, akkor sem, ha nagymama megharagszik!, gondolta.

Terézia azonban ügyet sem vetett rá, hanem folytatta:

– Viszont abban az unokámnak igaza van, hogy az általunk biztosított védelem tartotta fenn a ti klánotokat is évszázadokon át. Cserébe mindössze az elixírt kérjük. És nem ingyen várjuk el, hiszen mindig fizettünk érte.

Iréne kényelmetlenül fészkelődött.

– Mi nem akarjuk megszegni a megállapodást, Patróna – bökte ki végül. – De meg kell értenetek, ezek a kártevők, amiről beszéltem, roppant veszélyesek. Még sosem láttunk ehhez foghatót. Nemcsak elhervasztották a növényeinket, de kiszívták a mágiát a talajból! Ha ez a nyavalya továbbterjed, elveszítjük a földjeinket, és akkor el kell innen költöznünk.

A boszorkány háromszor köpött, és keresztet vetett magára.

– Értem – bólintott Terézia. – Nos, ez valóban komoly dolog.

– Igen, az – hagyta helyben Iréne enyhültebb hangon. – Talán tudok engedni egy kicsit az árból. Legyen a három üveg ötezer lej.

A Patróna elgondolkodva végigmérte. Összeráncolta a homlokát, és rövid töprengés után így szólt:

– Az elixíreket az előre megbeszélt áron vesszük át. Cserébe elküldöm a lányokat, hogy vizsgálják meg a földjeiteket, és ha valami métely került bele, űzzék ki. Remélem, ez így méltányos ajánlat.

Boróka nyitotta volna a száját, hogy tiltakozzon, de Terézia egyetlen hideg pillantással beléfojtotta a szót.

A legidősebb boszorka morogva, de bólintott, és az üvegcsék felé intett:

– Legyen, ahogy óhajtod, varjúasszony!

HATODIK FEJEZET

Támadás a Costache-ház fölött

Amikor Szirmai Terézia és Boróka végre kiértek az utcára, megálltak a tömbház előtt, és Boróka a tarisznyája mélyére rejtette a fiolákat.

– Kösz, hogy jöttél, nagymama – mormogta. – De szerintem meg tudtam volna oldani!

– Nem úgy nézett ki. Mit mondtam neked arról, hogy sose veszítsd el a fejed? – korholta Terézia az unokáját. – Okosabbnak hittelek. Nézd meg, mit csináltál! Nehéz lesz visszaállítani a bizalmat a Costache boszorkányokkal.

– Bizalmat? – horkantotta Boróka. – Be akartak csapni minket!

– Talán igen. Erre te mit csináltál? Hagytad magad felbosszantani. Neked sosem szabad elveszítened a fejedet, és sértegetned másokat! Megértetted, Boró?

– Igen, nagymama.

Boróka az ajkát harapdálta szégyenében. Nem sírt, de magában erősen fogadkozott.

Legközelebb ügyesebb leszek. Nagymama nem fog többé csalódni bennem!

Ebben a pillanatban furcsa, ijesztő csend telepedett rájuk. Hirtelen minden megdermedt körülöttük: a szél nem rezgette a fák ágait, az addig csivitelő madarak megnémultak. Terézia felkapta a fejét, és beleszimatolt a levegőbe. Ám akkor már Boróka is érezte azt a különös, füstös szagot, amely az orrát facsarta.

A tömbház előtt álló varázslények egyik pillanatról a másikra köddé váltak. A legtöbben bemenekültek a Costache-lakásba, a három boszorkány pedig kiállt a balkonra, és lekiáltott a Patrónának:

– Megszűnt a védővarázslat! Valaki áttörte a bűvkörünket!

Boróka a csontjaiban érezte, hogy gonosz erő közeleg. Bizseregtek a kibújni vágyó tollak a bőre alatt. Terézia felkiáltott a holtsápadt Irénének:

– Zárkózzatok be, és kezdjétek visszaállítani a bűbájt! Akármi is jön, mi elintézzük!

Majd odafordult Boróhoz:

– Hamar, az elixírt!

A lány gyorsabb volt, már elő is vette az egyik fiolát. Rácseppentettek belőle a bőrükre, és szinte azonnal bevonta őket a látszatvarázslat. A következő pillanatban mindketten átváltoztak. Kitárták szárnyaikat, és felszálltak a fák lombjai közé. Akkor meglátták, mi közeledik feléjük: négy jól megtermett árnyék suhant a felhők között.

Ahogy közelebb értek, összesűrűsödtek, furcsa, szárnyas lények formáját vették fel, négy lábbal, a lábaik végén hosszú karmokkal, és a fejükön három sor apró szarvval. A szájukban pengeéles fogak sorakoztak, és most, ahogy kivillantották őket, az is látszott, hogy a torkukból fekete füst gomolyog elő.

Borókát kirázta a hideg, mert még sosem látott ilyesmit.

– Mik ezek? – kérdezte.

A nagyanyja nem felelt, csak annyit mondott:

– Készülj! Emlékezz mindarra, amit tanítottam!

A Patróna varjútestét kétszeres méretére növesztette, és a lány követte a példáját. Úgy lebegtek a Costache-tömbház fölött, mint két vészjósló halálmadár, és amikor az első szörnyeteg odaért hozzájuk, Terézia gondolkodás nélkül lecsapott rá. Éles csőrével belevágott a lény nyakába, a karmaival pedig felsértette az odalát.

A szörnyeteg visítása megreszkette a levegőt, aztán vad, tehetetlen szárnyverdeséssel igyekezett felfelé repülni, miközben megpróbálta magáról lerázni a varjúasszonyt. Karmaival dühösen hátra-hátravágott, röptében próbált megfordulni, de a hatalmas varjú olyan erővel fogta, mint akit satuba szorítottak. Így pörögtek a levegőben jobbra és balra, miközben Terézia könyörtelenül tépte, marcangolta ellenfelét.

A többiek ekkor értek oda, és bekerítették Borókát. A varjúlány kitért előlük, majd hirtelen föléjük kerekedett. A három támadó szétspriccelt, majd feljebb szálltak ők is, és körözni kezdtek körülötte, eleinte csak óvatosan, majd egyre szédítőbb gyorsasággal. Boróka feljebb szállt, úgy tett, mintha felfelé menekülne, és be is vált a számítása: a csoportból kivált az egyik szörny, és üldözőbe vette.

A lány gyorsan irányt váltott, zuhanórepülésbe fogott, majd amikor a levegőben összetalálkozott a szörnyeteggel, kitárta a szárnyát, és kiélesítette a tollait.

Érezte, ahogy a mágia szétárad a vérében, és a tollai pengeszerűvé keménykednek. Azonnal kilőtte őket. A borotvaéles tollak nyílvesszőként fúródtak ellenfele testébe, és felszakították annak szárnyát. Boróka most, hogy ilyen közel került hozzá, látta, hogy a másiknak a szárnya kemény bőrként feszül csontos végtagjai és a teste között, és nem borítja toll.

Egy démonfajzat, gondolta magában a lány, és elszörnyedt.

A lény groteszk vigyorra húzta a pofáját, és hosszú sugárban füstszagú, vöröses köpetet zúdított a varjúlány felé. Boróka az utolsó pillanatban tért ki előle: hátrahúzta a szárnyait, és lebukott előle, majd amikor a tömbházak teteje fölé ért, megérezte, hogy légáramlat van alatta. Ismét kitárta a szárnyait, és ráült a szélre, hogy kicsit megpihenjen.

A nagyanyja fölötte körözött, és lerikoltott neki:

– Mindig maradj mozgásban! Ne hagyd, hogy közel kerüljenek hozzád!

Nem is áll szándékomban, gondolta a lány, és erőt merített a nagyanyja bátor támadásaiból.

A varjúasszony elképesztő manővereket mutatott be az égen. Magasra szállt, lassú, méltóságteljes mozdulatokkal körözni kezdett a szörnyetegek fölött, és bevárta, hogy azok felé iramodjanak. Akkor kitért előlük, majd egyszer csak lecsapott, és Boróka látta, hogy most a támadók menekülnek előle kétségbeesetten.

Az egyiküket Terézia a nyakánál fogva elkapta, és csőrével egyszerűen leszakította a bőrszárnyait. A másik üvöltve rontott neki, de a varjúasszony kitért előle, és a szárnyával akkorát suhintott, hogy légörvény keletkezett, amely elsodorta a támadóját.

Boróka sebesen repült, nyomában a korábbi ellenfelével. Cikcakkban suhant a széláramlatok erejét kihasználva, de a démonfajzat is lemásolta a mozgását, és ugyanakkora sebességgel közeledett hozzá. Boróka hátracsapta a két szárnyát, lesiklott, és most az ellenfele alá került. Megint kilőtte éles tollpengéit, és a karmával bele is mart a lény oldalába. Odébb táncolt a levegőben, ellenfele vérfagyasztó rikoltásával mit sem törődve. A szörnyeteg mérges köpete ezúttal azonban súrolta a szárnya hegyét, és a lány egy pillanatra úgy érezte, mintha bénítóvarázslat áradna szét a testében. Elzsibbadt.

Lejjebb ereszkedett, majd leszállt a tömbház tetejére.

Össze kell szednem magamat, gondolta, és elmormolta a gyógyítóigézeteket. A vére újult erővel zúgott az ereiben, és a szívverése hangosan dobolt az agyában. A harc mámorító érzése egészen magával ragadta.

– Elkapom őket! – csattogtatta a csőrét, és abban a pillanatban észrevette, hogy a két fiatal garabonciás ijedten figyeli őt Costache néne erkélyéről.

Merész ötlete támadt.

– Hé, ti ott! – szólt rájuk. – Tudnátok csinálni egy jó kis vihart? Kellene nekem pár fekete felhő.

– Persze – felelték azok. – Villámlás is kell?

– Igen, meg jöhet egy kis köd is.

– Bízd csak ránk!

A két garabonciás legény hamarjában szelet és vihart támasztott. Irtózatos mennydörgés rázta meg a levegőt, Boróka a zsigereiben érezte a vihar erejét, és az orrában a kisülő elektromosság szagát. Felborzolta a tollait. Csúf, sötét fellegek gyúródtak egymásnak a háztetők fölött, és egyik pillanatról a másikra a föld felett sűrű köd kezdett terjengeni, mely egész gyorsan felfelé kúszott a tömbházak oldalán, és csakhamar a tetők és a fák lombkoronája fölött lebegett.

– Kösz – károgta Boróka a legényeknek, és választ nem várva kilőtt a levegőbe.

Ez remek!, ujjongott legbelül, ahogy éles varjúlátásával kiszúrta a felhők között repülő szörnyetegeket. Bevált a számítása, mert azok nem láttak olyan jól a ködben, és elveszítették tájékozódóképességüket. Boróka viszont remekül meg tudta különböztetni őket a felhőktől, mivel ráfókuszált a testükből előtörő forró méregre.

– Hát akkor bújócskázzunk! – rikkantotta, és bevette magát a viharfelhők közé.

Meglepetésszerűen támadott. Karmával és csőrével bele-belevágott a démonfajzatokba, de azok is visszatámadtak. Az egyikük fürgén mozgott, túlságosan is fürgén, de a lány szemfüles volt. Az utolsó pillanatban hárított egy csapást a karmaival, és odébb rebbent. A lény karmai már csak a levegőt hasították a feje mellett.

Boróka ismét elbújt egy felhőben.

Fenemód gyorsak az átkozottak!, gondolta. Észrevette a nagyanyját: Terézia ádáz küzdelmet folytatott az egyik szörnyeteggel, és éppen sikerült volna elkapnia a torkát, amikor az egyszerűen füstté vált a karmai között, majd tőle néhány méterre újra testet öltött, ezúttal azonban megnövekedett, és most inkább egy karvalyhoz hasonlított. A fején még mindig szarvak éktelenkedtek, de a szárnyai tökéletes madárszárnyakká váltak, a karmai pedig kétszer olyan élesnek tűntek. A Patróna éppen csak ki tudott térni előle, és zuhanórepülésbe fogott.

Imitátor alakváltók, értette meg Boróka. Na de ha ezt játsszuk, akkor ebben igazán jó vagyok!

A varjúlány erősen koncentrált, és hagyta, hogy a mágiája átalakítsa a testét. Bevillant neki, hogy első alkalommal, amikor imitáló alakváltással próbálkozott, még mennyire fájdalmasan ment az egész, és mennyi gyakorlásra volt szüksége, mire teljesen uralni tudta ezt a különleges varázslatot.

Most viszont… Pillanatok alatt átformálta saját magát az őt támadó démonlények hasonmására. Nem a karvalyszerű formát öltötte fel, hanem a korábbi négylábú és bőrszárnyú szörnyeteg képét, és szapora szárnyverdeséssel odarepült a nagyanyja közelébe.

A Teréziát támadó lény vetett rá egy pillantást, és odarikoltott neki. Azt hitte, a társa siet a segítségére. Boróka mellé repült, és amikor olyan közel jutott hozzá, amilyen közel csak tudott, vadul nekirontott. A szörnyeteg meglepetten felordított.

Erre nem számítottál, mi?, gondolta a lány, és magában megállapította, hogy négy karmos láb mégiscsak több, mint kettő. Sikerült torkon ragadnia a támadót, és lerántania őt a nagyanyjáról.

– Vigyázz, mögötted! – A Patróna hangja átsüvített a szélen és a mennydörgésen.

Boróka még átvágta a démon nyakát, aztán gyorsan eleresztette, és félrerebbent. Majdnem hátba találta egy következő támadó mérgező köpete. A nagyanyja tollpengéi most száznál is több lyukat hasítottak a szörnyeteg bőrszárnyába, miközben a csőrével megpróbált belekapni a hasába, de a pokolfajzat ekkor zuhanórepülésbe kezdett. Egyenesen a föld felé száguldott, de ekkor az egyik viharfelhő mögül előrobbant Boróka, és rátámadt.

A szörny ügyesen hárított, és bár egy pillanatra meglepődött, hogy saját társa támadt rá, gyorsan felocsúdott. Egy alattomos mozdulattal Boróka oldalához kapott, és megsebezte. A lány érezte, hogy élesen és forrón beléhasít a fájdalom, és elképedt azon, hogy ellenfele megmarta. Nem nézett oda, tudta, hogy szivárog a vére, és nem is kiáltott, mert nem akarta megijeszteni a nagyanyját, inkább arra koncentrált, hogy a következő támadása pontos legyen.

De elvétette, nem sikerült elég közel kerülnie, hogy jól használhassa a karmait, és éppen csak elrebbent a mérges köpet elől.

Higgadtnak kell maradnom, ismételgette magában, és visszaváltozott varjúvá, mert úgy gondolta, abban a testben kényelmesebben tud majd mozogni.

Az átváltozás most, hogy sebesülten vitte végbe, megviselte, és hányinger tört rá. Megrázta a tollait, és mély levegőt vett. Felkorbácsolta magában varázserejének maradékát, és érezte, hogy a szíve kihagy egy ütemet, amint az újra megtalált energia végigszáguldott a gerincén egyenesen fel az agyába. Elöntötte a forróság. Fogta magát, és berepült a legsötétebb viharfelhőbe.

A démonlény utánaeredt.

Csak gyere, gondolta. Gyere szépen!

Villámnyaláb tört elő a felhő mélyéről, egy pillanatra eloszlott a köd, és Boróka hirtelen kitárta a szárnyát, fékezett a levegőben, megpördült a saját tengelye körül, majd szemtől szembe került üldözőjével.

– Most, lányom, most!

A nagyanyja hangját a feje fölül hallotta, de nem nézett fel, arra nem maradt ideje. Szárnyait előrelendítette, és tollpengéit olyan erővel lőtte ki, hogy azonnal átszakították a démonlény bőrszárnyait, és belefúródtak a szívébe.

Látta, ahogy a lény gonosz, fekete szeméből pillanatok alatt eltávozik az élet. A szörnyeteg zuhanni kezdett, és ahogy tehetetlen teste a föld felé száguldott, egyszer csak füstté vált, és szétoszlott a levegőben.

– Vannak még? – kiáltott fel a nagyanyjának.

– Nincsenek. Ez volt az utolsó.

Boróka ólmos fáradtságot érzett. Sajgott, égetett az oldala ott, ahol a szörnyeteg megsebezte. Leszállt egy tömbház tetejére, és kilihegte magát. A Patróna még tett egy-két ellenőrző kört a levegőben, majd néhány erőteljes szárnycsapással szétoszlatta a viharfelhőket. Aztán az unokája mellé telepedett.

– Jól harcoltál – mondta neki gyengéden, miközben alaposan megnézte a sebesülését. – Ezt be kell kötni, de szerencsére nem vészes.

Boróka látta, hogy a Costache-ház körül ismét kiterjed a védővarázslattal felhúzott burok. Iréne kijött a balkonra, felnézett rájuk, és aggódva odakiáltotta:

– Hogy van a lány? Láttuk, hogy belemart az a dög!

– Jól van! – kiáltotta vissza a Patróna. – Nem súlyos a seb.

– Azért csak gyertek be, mert készítettünk gyógyvarázslatokat, és van egy príma sebkenőcsöm!

– Köszönjük, mindjárt megyünk.

Boróka odafordult a nagyanyjához:

– Mik voltak ezek a lények?

Terézia arca elkomorult.

– Iffigeknek hívják őket. Ősi ellenség, azt hittem, már soha többé nem fogok látni egyet sem.

– Honnan jöttek?

– Pontosan ez az, lányom, amit ki kell derítenünk. Ma a húgodat, Ottit is követte az egyikük.

Mindketten visszaváltoztak emberi formájukba, és Boróka most tágra nyílt szemmel hallgatta a nagyanyját. A varjúasszony folytatta:

– Ezeknek a lényeknek nincs saját akaratuk, hanem valakinek a parancsait követik. Árnyékkatonák, de a legveszélyesebb fajtából. És azt akarom megtudni, hogy ki a parancsnokuk. Elsősorban vámpírmágia hívja őket életre, de ezek most egészen másképpen viselkedtek, mint a régi idők démonjai.

– Miért?

– Láttad, hogy alakot tudtak váltani, és tűz volt a torkukban? Ez pedig, ha a sejtéseim beigazolódnak, azt jelenti, a vámpírok felrúgtak minden korábbi mágikus egyezséget, és valami egészen nagy szörnyűséget műveltek!

Boróka hitetlenkedve megrázta a fejét:

– Azt akarod mondani, hogy nyílt háborúban állunk? A vámpírklánok összefogtak, és megtámadtak bennünket?

– Korai lenne még bármit is kijelenteni – mondta Terézia, de a lány érezte a hangjában az idegességet. – Mindenesetre ki kell derítenünk, mi folyik itt. Holnap menjetek ki Ottival a Costache-földekre, és nézzétek meg, mi történik ott!

Boróka jól ismerte a nagyanyját, és tudta, hogy amikor ilyen komoly hangon beszél, az csak egyet jelenthet: hatalmas veszedelemmel néznek szembe. A nagyanyja most erősen megragadta a karját, a szemébe nézett, és azt mondta neki:

– Ma meglátogatott Henrik. Az unokatestvéretekről, Lindáról hozott híreket. A lány felébredt, és azonnal átváltozott.

Boróka meghökkent.

– Micsoda? Arról a budapesti rokonról van szó? Hát őt éreztük Ottival a múltkoriban?

– Igen – bólintott Terézia. – Valószínűleg pontosan őt.

– És akkor mi van? – mordult fel Boróka. – Mi közünk hozzá?

– Csak az, hogy nemsokára eljön hozzánk. Már érzem, hogy készülnek az útra.

– Micsoda? – kérdezte megint Boróka, és szikrákat szórt a szeme. – Az anyjával, a Magdolnával együtt? A bukott varjúval együtt? Nem te mondtad, hogy az árulóknak közöttünk semmi helye?

– Az, hogy Magdolnát miért tagadtam ki, és miért nem tartottuk a kapcsolatot, csak rám és rá tartozik. – Terézia olyan erélyes hangon folytatta, hogy Borókának elment a kedve a további ellenkezéstől. – Elhiheted, nekem se volt könnyű anyátok halála után, hogy az egyetlen megmaradt lányom elhagyott bennünket. De ez a dolog köztem és Magdolna között olyasmi, amiről az a gyermek, Linda nem tehet. Valószínűleg idáig azt sem tudta, hogy létezünk, és Henrik volt az első varjú, aki beszélt hozzá.

– Jól van – mondta Boróka. – Ha idejönnek, tőlem ugyan nyugta lesz.

– Persze hogy az lesz, sőt, el is várom, hogy segíts neki.

– Még pesztráljam is? – kaffantotta Boróka. – Éppen elég nekem Otti!

– Ide hallgass, lányom, ha komoly gond lesz a vámpírokkal, minden varjúlány erejére szükségünk lehet. És ennek a Lindának nagyon gyorsan bele kell tanulnia a dolgokba, hiszen az élete múlhat rajta! Számíthatok-e rád?

– Igen, nagymama.

– Nagyszerű. Most menjünk, nézzük meg, miféle gyógymágiát készített Iréne.

Boróka hagyta, hogy a nagymamája keze végigsimítson a fején, és a füle mögé igazítsa kibomlott tincseit. Érezte magán nemcsak a Patróna, hanem az összes előbújó varázslény elismerő tekintetét, és ez büszkeséggel töltötte el. Ugyanakkor kétségek mardosták legbelül. Mélyeket lélegzett, és a tenyerét a sebesült oldalára szorította.

És mi lesz, ha az a Linda legközelebb még több iffig jön ellenünk?, tépelődött. És mi lesz, ha az a Linda csak újabb púp lesz a hátamon?

HETEDIK FEJEZET

A beavatás

A vámpír urak és hölgyek félkörben álltak a küzdőtér szélén, és halkan beszélgettek. Pezsgőspoharaik koccintása összevegyült a zenekar hangolásával: a dobok, csörgők, trombitás hegedűk és sípok különös, borzongató hangjával. Minden készen állt a szertartásra, és a vendégek kíváncsian szemlélték a kardtáncban részt vevő fiatal vámpírokat, akik bejöttek középre, és a kardmesterekre vártak.

Báthory István, vagy ahogy a barátai szólították, Isti, ott állt a többiek között díszes harci ködmönében, kezében a handzsárjával. A mellette álló három másik fiú, mind erős klánvezérek fiai, szintén drága harci öltözetet viseltek, és most hetykén megpörgették a saját fegyvereiket. Egyikük, az egy évvel idősebb Miklós, odaszólt neki:

– Hé, kölyök, úgy kikapsz ebben a táncban, hogy megemlegeted!

– Szeretnéd, mi? – vigyorodott el Isti. – Esetleg te is nyerhetsz… majd a következő évszázadban!

A többiek felröhögtek, és füttyögtek, majd egymásra villantották szemfogaikat.

Isti alig tizenöt éves, vörös hajú, aranybarna szemű szeplős fiú volt, akiről mindenki azt gondolta, csak a játékon jár az esze, és hosszú időnek kell eltelnie, míg végre megkomolyodik. Karcsú, vézna kölyöknek látszott, de fürge volt, mint a csík, és a kardmesterek tudták, hogy az edzéseken hogyan használják ki a gyorsaságát.

– Neked nem erővel, hanem ésszel kell küzdened – mondogatta neki Dusán, a fegyvermestere, és Isti buzgón meg is fogadta a tanácsait.

Bár egész megjelenése, törékeny alkata azt a látszatot kelthette az ellenfeleiben, hogy könnyű préda lesz, Isti ártatlan, csibészes mosolya mögött igazából egy róka ösztönei lapultak. A szeme örökké ide-oda járt, mindent és mindenkit megfigyelt, és állandóan terveket szövögetett a fejében. Látta már, melyik kardmesterrel kezdik a próbát, tudta róla, milyen stílusban mozog, és hogy lehet közel férkőzni hozzá.

Csupán egyetlen mestert nem ismert, a sötét képű, marcona Fuchs Máté urat, akit apja gyerekkori mentoraként mutattak be neki, és aki kifejezetten a beavatási ceremónia kedvéért utazott ide Brassóból. Tőle félt egy kissé, de azért bízott a saját ügyességében.

A kardtánc a tizennégy évet betöltött vámpírlegények legfontosabb beavatási szertartása volt, ezt mindenki tudta, aki a teremben megjelent, de az alkalom a legtöbb vendég számára más jelentőséggel is bírt. Isti megfigyelte, ahogy az öltönyös férfiak, apjának üzlettársai és a Báthory klán csatlósai maguk között suttognak – barátságokat, üzleteket kötöttek, vagy éppen riválisaik ellen szereztek szövetségeseket. Azt is észrevette, hogy egyes vámpírurak ferde szemmel néznek a meghívott emberekre. Sokaknak nem tetszettek az apja haladó eszméi, ugyanis Báthory András, a klán feje, emberi lényekkel barátkozott, és néhányuk előtt felfedte a vámpírok létét.

– Nahát – hallotta Isti az egyik embert megszólalni a nézőtér szélén –, maguk tényleg nem isznak vért?

– Persze hogy nem – felelte a mellette pezsgőző vámpírhölgy. – Már legalább négy évszázada leszoktunk róla.

Isti magában elmosolyodott. A vérivás roppant civilizálatlan dolognak számított, de hosszú évszázadok kellettek ahhoz, hogy a vámpírok a mágikus evolúciójukat más irányba tereljék. A szomjúságról nem lehet lemondani, ezt minden épeszű vámpír vagy – ahogy a helyiek nevezték őket – strigoi tudta, viszont helyette érzéseket szívtak el. Boldogságot, szomorúságot, frusztráltságot, félelmet, az emberi élet legerősebb energiáit, melyek közül melyek közül a jókedv számított a legízletesebbnek. Félórányi emberi örömből egy vámpír egy hétig is kihúzta szomjúság nélkül, viszont az ember, akitől elszívta, depressziós lett.

A mágikus lényekkel azonban más volt a helyzet. Érzelmeket tőlük is el lehetett szívni, de leginkább varázslatokat. Isti eleget gyakorolta már az edzéseken, hogy tudja, az idős vámpírmesterektől elszívott mágia keserű, mint az epe, de nagyobb ellenálló képességet biztosít. Az erdei iglicektől felszippantott varázserő édes, mint a méz, azonban pusztán annyira elegendő, hogy valamivel gyorsabban lehessen a segítségükkel megszabadulni a rontóigézetektől.

A mágiaelszívás volt ennek a próbatételnek az első számú tétje. Itt most nem egymással küzdöttek, hanem a mesterekkel, az ő varázserejüket kellett megszerezniük a handzsárjaik segítségével, miközben a szertartásos tánc lépéseit és ütemeit is be kellett tartaniuk.

Isti latolgatta a handzsárja súlyát, és igyekezett nem kimutatni az idegességét. Az apjától kapta, és jó kis fegyver volt – a markolatát elefántcsontból faragták, és rubinkövekkel rakták ki, a pengéje valódi damaszkuszi acél, és élesebb, mint a legősibb vámpírok szemfoga. A hegye vidáman csillogott a mennyezetről lelógó kristálycsillárok fényében, és Isti arra gondolt, csak néhány ügyes mozdulat kell, csak néhány finom karcolás a kardmesterek bőrén, és annyi mágiát gyűjthet össze, amennyi bőségesen elegendő lesz, hogy a próbatételt megnyerje.

A tánc gyorsasága és a mozdulatok művészi kivitelezése mind számított, de Isti tudta, hogy a legnehezebb a velük szemben álló öreg harcosokkal való harc lesz.

Ravasz, vén rókák, de rajtam úgysem fognak ki, gondolta magában, majd oldalra sandított, a másik két fiúra.

Legyőzni a mestereket nem volt egyszerű feladat, de felülmúlni a társait, akik mindhárman magasabbak és erősebbek, mint ő? Ez még nehezebbnek tűnt.

A győzelem nemcsak a dicsőséget jelentette Isti számára, hanem az egyetlen lehetőséget arra, hogy apja, András nagyúr előtt bizonyíthasson. A rettegett klánfőnök éppen az egyetlen fiával bánt a legszigorúbban, és bár soha életében egyszer sem emelt rá kezet, hosszú napokig levegőnek nézte, ha a fiú nem úgy teljesített, ahogy elvárta tőle. A hallgatás és a közöny jobban fájt Istinek, mint egy pofon, és bármit megtett volna, hogy az apja végre büszke legyen rá.

A mai próbatétel megnyerése a klánvezetők magántanácsába való meghívást is jelentette, ahol a fiúból férfi, a hercegből vezető válhat, és Isti végül bebizonyíthatja, méltó arra, hogy a Báthory nevet viselje.

Méltó arra, hogy apja jobbján elfoglalja az őt megillető helyet.

Muszáj győznöm, mondogatta magában, és hát győzni is fogok, ez holtbiztos.

A három kardmester felsorakozott a küzdőtér szélén, és jelt adtak, hogy kezdődhet a ceremónia.

Mindhárom fiatal vámpír jellegzetes táncállásba helyezkedett. Isti megropogtatta a vállát, szeplős arcán pedig önelégült mosoly terült szét. A mesterek is kivonták a fegyvereiket, és a szertartás szokásrendje szerinte elkezdték heccelni a fiatalokat:

– Hadd lássuk, mit tudnak ezek a pockok!

– Nem férfinak valók még ezek! Ni, a fenekükön a tojáshéj!

– Anyatejet szívnak még, nem mágiát!

A fiúk kényszeredetten felnevettek. Istire néztek, tőle várták, hogy mit szól, hiszen ő volt a házigazda fia. A kardtáncot ugyanis a Báthory klán rezidenciáján szervezték.

Isti bátran visszavágott:

– Öreg csont könnyen törik, szarus bőr könnyen szakad! – csúfolódott velük. – Ígérem, hogy kíméletesek leszünk!

– Nagy a szád, rókakölyök! – dörrent rá Dusán, de a hangja azért vidáman csengett. – Na, készüljetek, anyaszomorítók, mert nem fogunk kesztyűs kézzel bánni veletek!

Isti rávillantotta a szemfogait:

– Csak gyertek, öregurak!

A zenekar megszólalt, és elkezdődött a tánc. A négy fiú először csak körözött egymás körül, a fejük fölé tartott handzsárokkal. Csizmáik ütemesen koppantak a kőpadlón. Aztán maguk elé tartották a pengéket, és fürgén jobbra-balra szökkentek, a dobok és a sípok ütemét követve. A trombitás hegedű visító hangja most bekapcsolódott a zeneszóba, újabb, frissebb, gyorsabb ritmust indítva, és az egyre fokozódó táncban a fiatal vámpírok most már össze is érintették a pengéiket, és közben elegáns forgásokat, ugrásokat és szaltókat mutattak be. De ezek csak összecsendítések voltak, az igazi harcjáték még nem kezdődött el.

A kardmesterek ebben a pillanatban csatlakoztak a szédítő forgáshoz, és azonnal felvették a ritmust.

Dusán gyorsan cselvágást csinált a saját fegyverével, Isti alig bírt elugrani előle, és máris védekezésre kényszerült. Aztán mégiscsak előreszúrt, és a pengéjének a hegye alig egy centiméterre suhant el az öreg arca előtt.

Az öreg vámpír elmosolyodott, és csak annyit mondott:

– Nem rossz egy ilyen kis pocoktól!

Isti a tánc ritmusát követve kétszer megpördült a tengelye körül, felugrott a levegőbe, és hagyta, hogy egy másik mester pengéje a lába alatt kaszálja el a levegőt, majd amikor földet ért, támadásba lendült.

Dusánt jól ismerte, így vele próbálkozott megint. Két gyors hárítás és előretámadás után, egy körző mozdulat végén sikerült megérintenie az öreg bőrét.

Ez volt a lényeg: az érintés, nem pedig maga a szúrás. Ha túl gyorsan csinálta, és mélyebbre vágott, a mágia nem tudott átáramolni a pengébe, kifolyt a bőrre, és elpárolgott. De ez tökéletes kis vágás volt, és a fiú érezte, ahogy a belsejében lüktető varázslat finom, sebes szippantásokkal kihúz egy jókora adag mágiát az idős vámpír testéből, majd a kezén átáramoltatva a handzsár markolatában eltárolja.

A kardok, tőrök, handzsárok pontosan ezt a célt szolgálták: a delejezett pengék segítettek gyorsabban átvezetni a mágikus energiát egyik testből a másikba, de a fiú tudta, most nem tarthatja magában az összes rablott varázserőt, a markolatba kell visszaforgatnia mindet.

Közben a szeme sarkából lopva megnézte, hogy állnak a többiek, és elvigyorodott. A fiúk erősen küszködtek, és az arcukra kiült a kétségbeesés. Nem értették, mitől olyan nehéz a fegyverük, miért nem tudják óvatosabban megejteni a vágásokat.

Isti figyelte a támadásaikat, és magában kuncogott.

Úgy kell nekik, gondolta. Most majd megtanulják, hol a helyük!

Senki sem sejtette, hogy Isti már előre a saját javára billentette a mérleg nyelvét. A próba előtt észrevétlenül megbabonázta a másik három fiú handzsárját: boszorkánykenőccsel kente be őket. Így azok sokkal nehezebbé váltak, és ereszteni kezdték a varázslatot, mint lyukas vödör a vizet. Hiába sikerült egy-egy találatot bevinniük, a mágia nem maradt meg a markolatban, kifoszlott belőle, de a három legény ezt persze nem tudhatta.

Ez nem csalás, győzködte magát Isti. Csak egy kicsit a magam javára fordítom a szerencsét.

A vámpírklánokban még mindig az ősi rend szerint folyt az élet, az erő és a hatalom döntötte el az egyének helyét a hierarchiában. A kardtánc csupán ennek az ősi viszonyrendszernek a játékos tükörképe volt. Isti érezte, egy ilyen helyzetben, ilyen jól képzett kardmesterekkel szemben csak szerencse árán nyerhet – neki viszont esze ágában sem volt a szerencsére hagyatkozni.

Be kell kerülnöm a tanácsba, határozta el még hetekkel ezelőtt. Egyszerűen muszáj. Mindenkinek látnia kell, hogy méltó vagyok apám örökségére. Tisztelniük kell engem!

A dobok és a sípok egyre feszültebb iramot diktáltak, és a táncot egyre pergősebben kellett járni. Összeakaszkodtak a pengék, és a csengésük összevegyült a hegedű hangjával. A fiúk vadul dobogtatták a földet csizmájuk kemény sarkával, miközben handzsárjaikat elképesztő gyorsasággal pergették az ujjaik között. Fel-feldobták őket a levegőbe, majd ügyesen elkapták őket, aztán egymás pengéire ütöttek úgy, hogy a csendülések ritmusa hajszálpontos összhangba kerüljön a dudaszóval.

Isti ereiben lüktetett a varázserő, és az adrenalin egészen megrészegítette. Most kardmestert váltottak, és a levegőben bemutatott ugrások és fordulatok után a fiatal Báthory szembekerült az idegen harcossal. Máté úr árgus szemmel figyelte a fiú támadását, és az első mozdulatai elől játszi könnyedséggel félrelépett. A fiú handzsárjának a hegye az utolsó pillanatban az öreg halántéka mellett villant el.

Isti ördögi ügyességgel oldalra táncolt, az előbbi majdnem találat feltüzelte, ugyanakkor óvatosabbá is tette.

Ravasz a vén Máté, gondolta. Mindig a bal lábára teszi a súlypontját, és azt hiszi, nem látom