IMPRESSZUM

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Engels: Was tun?: Leben mit dem Niedergang Europas

© Renovamen-Verlag, Bad Schmiedeberg, 2020

Fordította: B. Szabó Dezső, B. Szabó Károly

© MCC Press Kft., 2021

Eredeti cím: Que Faire?: Vivre avec le déclin de l’Europe

Átdolgozta, kiegészítette és francia nyelvről németre fordította a szerző.

A Deutsche Nationalbibliothek könyvtári adatai lehívhatók a www.dnb.de honlapról.

Ahol a kötetben szereplő idézetek fordítóját nem tüntettük fel külön, ott a szöveget B. Szabó Dezső és B. Szabó Károly ültették át magyar nyelvre.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-04-3 (print)

ISBN 978-615-6351-54-8 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Ladányi Anna

Korrektúra: Takács Andrea

Borító: Coverist Studio

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Fiaimnak, Arthurnak és Tristannak

„Amikor elolvastam a Mit tegyünk? című kötetet, az a különös, sőt illetlen gondolatom támadt, hogy ha Nietzsche ma élne, talán ő lenne az első, aki a katolicizmus megújítását szorgalmazná. Bár annak idején mereven küzdött a kereszténység mint »a gyengék vallása« ellen, ma már belátná, hogy Európa minden erejének alapja éppen »a gyengék vallása«, amely nélkül Európa elveszett.”

MICHEL HOUELLEBECQ

TARTALOMJEGYZÉK

Impresszum

Előszó

Előszó a német nyelvű kiadáshoz (2020)

Előszó a francia nyelvű kiadáshoz (2019)

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

LEGYŐZNI A KÉTSÉGBEESÉST

1. A realitások talaján maradás jelentősége

2. Az állam feladása

3. Egy új civil társadalom kiépítésének jelentősége

4. A városi életforma magunk mögött hagyásának jelentősége

5. A felelősségteljes befektetés szabályai

6. Az európai fogyasztói szokások fenntarthatatlansága

7. A rövid távon gondolkodás káros hatásai

8. A természethez való visszatérés jelentősége

9. A testünk ajándék – ha akként is kezeljük, az hozzájárul a kiegyensúlyozott hétköznapokhoz

10. Az esztétikus környezet lélekre gyakorolt jótékony hatásáról

11. Az egyenértékűség és az egyenlőség fogalmának szétválasztásáról

12. A családalapítás jelentőségéről

13. A gyermeknevelés fontosságáról

14. A kötelességteljesítés jelentőségéről

15. A tolerancia és az önös érdek egyensúlyban tartásának jelentőségéről

16. A szavak valódi súlyáról és jelentőségéről

17. A hit erejéről

18. Az elmélkedés jelentőségéről

19. A minőségi irodalom olvasásának jelentőségéről

20. A jobb-, illetve baloldali kategóriák túlhaladottságáról

21. A feltétlen engedelmesség káros hatásairól

22. Európa visszafoglalása

23. A nemzeti büszkeség erősítésének fontosságáról

24. A megfelelő csatatér megválasztásának jelentőségéről

ZÁRSZÓ KÉSZÜLJÜNK FEL A LEGROSSZABBRA!

Vegyük szemügyre az elkerülhetetlent!

Hogyan válhatunk újra önmagunkká?

Újítsuk meg a társadalmunkat!

UTÓSZÓ

ELŐSZÓ

SIMON WUNDER, AZ AUGSBURGI RENOVATIO-INSTITUT VEZETŐJE, 2020. MÁJUS

Amikor David Engels 2019-es Renovatio Europae című kötetében arra figyelmeztetett, hogy Európa a következő években krízisek sora előtt áll, a német társadalom nagy része még ragaszkodott az illúzióhoz, miszerint a kontinens a haladás soha véget nem érő fázisát éli. Ezt az illúziót a 2020. tavaszi események hamar lerombolták. Az általános vonakodás, amit Engels megfigyelt a rengeteg, túléléssel kapcsolatos kérdés megoldására vonatkozóan, amelyekkel kontinensünk szembesül, azonban eddig semmit sem változott, emiatt pedig továbbra is érvényes a prognózis: Nyugat-Európában valószínűsíthető az említett krízisek bekövetkezte és katasztrofális lefolyása.{1}

Ezt az előrejelzést más megfigyelők is osztják. Amerikai hírszerző szolgálatok egy 2017-ben megjelent tanulmányban sötét és nehéz jövőt jósoltak Európa számára, miközben hasonló fejlődési tendenciákra utalnak, mint Engels.{2} Joseph Ratzinger bíboros (XVI. Benedek pápa) is arra figyelmeztetett, hogy sötét jövő vár Európára.{3} Akeresztényeknek, tekintettel az egyre világosabban körvonalazódó civilizációs válságra, merőben új konfliktusokkal kell számolniuk.{4} Európa meghatározó lelki ereje mára a múlté, és kulturális hagyományai veszélybe kerültek.{5} A kontinens fejlődési irányát, és azt, hogy egyáltalán meddig képes még fennmaradni, miközben más etnikumok népesítik be és szervezik újjá, nem tudjuk megjósolni.{6}

Rod Dreher 2017-ben megjelent The Benedict Option (Szent Benedek válaszútján, Budapest: Osiris – MCC Press, 2021) című könyvében arról ír, hogy a jelen helyzet alapján szükség lenne valakire, „aki bárkát épít, amely a keresztény hagyományt átviszi a válság tengerén – a sötét korszakon, amely évszázadokig is eltarthat”. Vagy sikerül kitalálni „a kereszténység megélésének ellenkulturális módját”, vagy pedig legkésőbb a saját gyerekeink generációja alulmarad a posztmodern kultúra és társadalom asszimilációs nyomásával szemben. Ezért szükséges, hogy bencés szellemben megteremtsük a rend, a stabilitás és a szentség szigetét a káosz óceánjában, és „olyan közösségeket hozzunk létre[…], amelyekben a gyakorlatban megélt erény túlélheti az előttünk álló hosszú sötét korszakot”.

Ebben az összefüggésben annak van a legnagyobb jelentősége, hogy olyan gyakorlatokat találjunk, „amelyek biztosítják, hogy számunkra, családjaink és közösségeink számára fennmaradjon ez a szent rend”. Dreher Robert Louis Wilken egyháztörténészt idézi, aki hangsúlyozta, hogy mindenekelőtt a keresztény kultúra maradványainak megértésén és elsajátításán van a hangsúly. A kereszténység kulturális tanításai tartalmazták „a bölcsességet, amely segíthet az egyszerű híveknek a modern világban élve felkészülni a csatára, hogy ne csupán túléljék a sötét korszakot, hanem akár fel is virágozzanak abban”.{7} Dreher azonban a könyvében nem ad választ arra a döntő jelentőséggel bíró kérdésre, hogy konkrétan milyen lesz majd ez az életmód, és miképpen lehet elsajátítani.

David Engels pótolta ezt a hiányosságot. Míg a Renovatio Europae kötetben más szerzőkkel közösen fogalmazott meg politikai válaszokat a leírt helyzetre, Mit tegyünk? című művében azoknak ad útmutatást, akiket a szerző a nyugati világ utolsó polgárainak nevez. Az ő feladatuk lesz, hogy a közelgő hányattatások idején megőrizzék a Nyugat örökségét, hogy az a megfelelő időben megújulhasson.

Ez a kötet nem azoknak kíván tanácsot adni, akik az előttünk álló nehézségekkel szembesülve elsősorban saját személyes biztonságukért vagy vagyonukért aggódnak, hanem azoknak szól, akik valamilyen magasztosabb célt tűztek ki maguk elé. Ezek az emberek minden korszakban „a nagyszerű és ritka javak kollektív örököseinek”{8} tekintették magukat, és e javakhoz válság idején is ragaszkodtak, hogy azután továbbadhassák őket a gyermekeiknek. Mindenekelőtt szeretetből cselekszenek, és az egyént „az adás és elfogadás folyamatos láncolatának részeként”{9} szemlélik.

Szellemtudományi írásaiban Engels Oswald Spengler megfigyeléseihez kapcsolódva hangsúlyozza, hogy az ilyen, elkötelezett egyének a múltban már számtalanszor léptek fel a civilizációs válságok tetőpontján. Hagyományorientált és konzervatív szereplőkként vagy az egyes kultúrák spirituális és ezáltal kulturális megújulását mozdították előre, vagy legalábbis lélegzetvételnyi haladékot nyertek. Ray Bradbury amerikai író az ilyen emberek közösségét mutatta be a Fahrenheit 451 című disztópikus regényében. Az elkerülhetetlennel szembesülve szörnyű sors vár rájuk, hiszen végig kell nézniük annak elpusztulását, amit szeretnek. Azonban eljön az ő idejük, amikor az emberek végül felteszik maguknak a kérdést, vajon miért ment tönkre a világuk.{10} Joseph Ratzinger bíboros a jövőbe tekintve a keresztényeknek arról a feladatáról beszélt, hogy az elkövetkező hányattatások idején alkotó kisebbségként cselekedjenek, őrizzék a kereszténység hagyományait, és ha eljön az ideje, újítsák meg Európa szellemiségét. Olyan erők által vezetve, amelyekről a hanyatló Európa már semmit sem tud, fontos feladatok várnak majd erre az elitre, a belülről és vélhetően kívülről is lerombolt jövőbeli Európában.{11}

Ebben a kötetben Engels azt írja le, hogyan válhat az ember a fentiek értelmében azzá, amit Russell Kirk „a civilizáció örökségének őrzőjeként”{12} jellemez. Engels ezzel kapcsolatban a konzervatív ember időtlen típusát hozza fel, akinek szolgálatán alapult minden korszakban a magasan fejlett kultúrák fennállása, és akit az értékes javak iránti hatalmas felelősségérzet mozgat, amelyek végleg elveszhetnek vagy elpusztulhatnak, ha kudarcot vall.{13} A nyugati örökség gazdag tapasztalataira támaszkodva Engels olyan életmódot tár az erre nyitott olvasóközönség elé, amely nem csupán válságok és katasztrófák átvészelésében járulhat hozzá nagyban a túlélésünkhöz, de arra is képessé tesz, hogy mint az európai hagyományok őrzői és megújítói, a saját életünkön túlmutatóan is hatással lehessenek a világra. Azt már csak az idő fogja eldönteni, hogy az ő generációjuknak sikerül-e majd újra felvirágoztatnia a nyugati civilizációt, vagy csupán a változás előfutárai lesznek-e.

Az Engels által tárgyalt fundamentális kérdések kényelmetlenséget okoznak egy olyan társadalomban, amely legszívesebben úgy tenne, mintha ezek a problémák nem is léteznének – ezért ez a kötet is elbizonytalaníthat néhány megfigyelőt. Josef Pieper filozófus az ilyen reakciókat a késő modern és posztmodern gondolkodás hiányosságaira vezette vissza, mert szerinte ezekből hiányzik a társadalmi és történelmi folyamatok tragikus lefolyásának megértése. Ezzel kapcsolatban felléphet „a lét banalizálásának” és a szörnyűség létezése tagadásának” káros tendenciája.{14} Minél inkább a katasztrófa felé halad a társadalom, annál erősebbé válik a tabu, hogy beszéljünk az ezzel összefüggő jelenségekről. Ennek felemlegetését is bomlasztó hatásúnak tartják, mert véleményük szerint megkérdőjelezi az uralkodó jellegű haladásba vetett hitet, és kellemetlen érzéseket vált ki azokból, akik egyre nagyobb elfojtásokkal egy vélt szent világ illúziójában ringatják magukat. Joseph Ratzinger bíboros azt kifogásolta, hogy jelenleg „semmi sem tűnik tiltottabb dolognak, mint amit pesszimizmusnak nevezünk – és ami sokszor egyszerűen csak realizmus”.{15} A gondolkodás nyugati hagyományai szerint – amelyre David Engels is támaszkodik – idegen a kritikus helyzet elfojtására vonatkozó hajlam, mert ez a gondolkodás a legfőbb alaperénynek a bölcsességet tartja, amely képessé teszi az embert a valóság józan szemléletére. Oswald Spengler számára a bölcsesség „a tények, helyzetek, veszélyek iskolázott szemlélését”{16} jelenti. Ezzel az erénnyel szemben áll „a félelem a valóságtól, amely a magas kultúrák kései emberének lelki gyengesége. Minél nagyobb a félelem a valóságtól, annál hangosabb lesz az optimizmus kinyilvánítása”.{17}

David Engels utolsó tanácsa, azaz az elkerülhetetlen dolgok figyelembevétele, nem csupán csattanós válasz a valóság előli menekülésre, hanem annak kifejezése, amit Dietrich von Hildebrand firenzei születésű filozófus „tényleges keresztényi magatartásnak nevez, amely mindig tartalmazza az ember bukása okozta helyzetből adódó veszélyek józan szemlélését”.{18} Jelen kötet felkészíti az olvasókat az elkerülhetetlenre, miközben szellemi és gyakorlati eszközökkel segíti őket abban, hogy Goethe szavainak értelmében megszerezhessék a rájuk bízott nagy örökséget.

JEGYZETEK

{1} David Engels: Renovatio Europae. Einehesperialistische Zukunft für Europa?, in: Uő: Renovatio Europae: Plädoyer für einen hesperialistischen Neubau Europas, Lüdinghausen–Berlin, 2019, 17–26.

{2} National Intelligence Council: Global Trends: Paradox of Progress, Washington D. C., 2017. január.

{3} Joseph Ratzinger (Benedikt XVI.): Gott und die Welt: Glauben und Leben in unserer Zeit, München, 2005, 431.

{4} Uo., 489.

{5} Begegnung mit den Priestern der Diözese Rom: Ansprache von Benedikt XVI., Vatican.va, 2006. március 2.

{6} Benedikt XVI.: Letzte Gespräche, München, 2016, 230.

{7} Rod Dreher: Die Benedikt-Option: Eine Strategie für Christen in einer nachchristlichen Gesellschaft, Kißlegg, 2018.

{8} Roger Scruton: Von der Idee, konservativ zu sein: Eine Anleitung für Gegenwart und Zukunft, München, 2019, 43–47.

{9} Uo.

{10} Ray Bradbury: Fahrenheit 451.

{11} Joseph Ratzinger: Wie wird die Kirche im Jahr 2000 aussehen?, in: Uő: Glaube und Zukunft, Stuttgart, 1970, 107–125, itt: 124.

{12} Russell Kirk: What is Conservatism, in: George A. Panichas (Hrsg.): The Essential Russell Kirk: Selected Essays, Wilmington, 2007, 4–22, itt: 6.

{13} Michael Oakeshott: On being Conservative, in: Uő: Rationalism in Politics and Other Essays, London, 1962, 168–196, itt: 169.

{14} Josef Pieper: Lesebuch, München, 1981, 85.

{15} Ratzinger, 2005, 475.

{16} Oswald Spengler: Politische Schriften, München, 1932, 227–229.

{17} Oswald Spengler: Jahre der Entscheidung, München, 1933, 3–10.

{18} Dietrich von Hildebrand: Das trojanische Pferd in der Stadt Gottes, Sankt Ottilien, 1992, 122–123.

ELŐSZÓ A NÉMET NYELVŰ KIADÁSHOZ (2020)

DAVID ENGELS

Ismét nagy öröm számomra, hogy az egyik könyvemet a francia nyelvű eredeti kiadás után immár német nyelven is bemutathatom, és szívből köszönöm Philipp Liehs úrnak a Renovamen kiadótól, hogy ezt lehetővé tette, valamint Simon Wundernek az érzékeny bevezetőt.

Míg ennek a kötetnek a francia verziója a Notre-Dame-székesegyház leégése utáni mély megdöbbenés idején született, a mostani, német nyelvű változat a SARS-CoV-2 koronavírus gyors terjedésével egyidejűleg jelent meg szerte Európában. Bárhogyan is ítéljük meg ezt a járványt, mindenki úgy véli, az élet ezután már nem lesz ugyanolyan – mert a jelenlegi nyugalom, akármennyire cinikusan hangzik is ez a rengeteg halott láttán, csak vihar előtti csend. Európa és az egész világ soha nem látott gazdasági válság elé néz, és kérdéses, hogy a kormányok mostani, a fogyasztók és az egyéni vállalkozások védelmében meghozott nagyvonalú intézkedései meddig tarthatók fenn. Az EU és a legtöbb európai állam elmulasztotta, hogy a nulla kamatláb jellemezte években törlesszék az adósságaikat, és befektetéseket eszközöljenek. Most pedig, a recesszió küszöbén, drágán megfizetnek ezért. Ennek társadalmi kihatásait aligha lehet előre megjósolni (a 2020. júniusi, úgynevezett antirasszista zavargások erőszakossága ízelítőt adott a küszöbönálló agressziópotenciálból), csak annyit tudunk, hogy az ebben a könyvben aggodalommal felvázolt válságforgatókönyvek, legalábbis a leginkább érintett európai államokban – mindenekelőtt Franciaországban – nemsokára szomorú valósággá válhatnak.

Ez a könyv lényegében a francia közvéleményhez szól, előfordulhat tehát, hogy egyes visszatérő témák, mint a centralizmus és az állami hovatartozás kritikája, a laicizmus tényleges önfeladása, valamint az egyre dominánsabb párhuzamos társadalmak miatti aggodalom a német fül számára meglepőnek, sőt talán túlzónak tűnnek, miközben Franciaországban már régóta egyfajta pártok fölötti, általánosan elfogadott jelenségnek számítanak. Mégis félő, hogy a specifikus, Franciaországra különösen jellemző diszfunkcionalitás nemsokára egész Nyugat-Európában megjelenik majd, és a közelgő gazdasági recesszióval párhuzamosan veszélyes helyzetet teremthet, amelyből a kontinens a következő évek során csak nagy nehézségek árán lesz képes kilábalni. Annál fontosabbnak tűnik ezért, hogy éppen a válság és a hanyatlás idején ne legyenek illúzióink a helyzet időtartamát és súlyosságát illetően, és ezzel egyidejűleg, jobban, mint valaha, megéljük a hétköznapokban a saját ideáljainkat, és gyakorlati segítséget nyújtsunk a család, a barátok és a társadalom számára. A múltja alapértékeiben megerősödő és a jövőbeli veszélyekkel közösen szembenéző Európáért folytatott harc nem nyerhető meg kizárólag a politikai arénában, hanem és mindenekelőtt saját, személyes példa alapján végzett hosszú és kollektív meggyőző munka által.

ELŐSZÓ A FRANCIA NYELVŰ KIADÁSHOZ (2019)

DAVID ENGELS

„Ma sivár, élettelen, halott a Notre-Dame. Érzik, hogy odalett valami. A hatalmas test kiürült; puszta csontváz; elköltözött belőle a lélek; csak a helye látszik, semmi több.”

VICTOR HUGO: A PÁRIZSI NOTRE-DAME, 1831;
(ANTAL LÁSZLÓ FORDÍTÁSA)

A Notre-Dame-székesegyházban 2019. április 15-én tomboló, szörnyű tűzvész számos kortárs számára egy hosszú korszak lezárását jelentette. Már Dominique Venner nyomasztó öngyilkossága és Jelena Csudinova sötét próféciái is felhívták a francia közvélemény figyelmét ennek a csodás templomnak mint Franciaország tulajdonképpeni szívének nem csupán lelki, hanem szimbolikus és kulturális jelentőségére is. A történelem újra felülmúlta a nagy gondolkodók és költők legvadabb képzelőerejét is.

Persze, az épületeket újra fel lehet építeni. A veszteség azonban nem csupán anyagi jellegű. Elsősorban szimbolikus jelentőséggel bír – a mindenki által ismert és szeretett Franciaország önfeladásáról tanúskodik; arról az önfeladásról, amelynek okai egészen a messzi múltig vezethetők vissza. Ugyanis, ha őszinték akarunk lenni, a tűzvész a Notre-Dame katedrálisában nem mást ért el, mint hogy elemésztett egy korpuszt, amelynek a lelke már hosszú ideje távozni készült. Franciaország, amely nem csupán védtelenül ki van szolgáltatva a látványos demográfiai változásoknak, hanem soha nem látott mértékű társadalmi polarizációt él át, ráadásul annak a politikai ideológiának a sokrétű veszélyei közepette, amely visszatükröződik a „Nincs francia kultúra; Franciaországban csak kultúra van, az pedig sokféle” szörnyű kijelentésében is, a teljes belső megsemmisülés felé tart – ahogyan az egész Nyugat is. Vajon civilizációnk képes lesz egyszer kilábalni abból a hatalmas spirituális ürességből, amely hanyatlásának tulajdonképpeni gyökere? Vagy önpusztításunk már túl messzire ment ahhoz, hogy még észhez térhetnénk? A válasz az aktuális identitásbeli kérdésre – a legfontosabb kérdésre, amely évtizedek, sőt évszázadok óta foglalkoztatja a Nyugatot – mindenesetre a Notre-Dame újjáépítéséhez hasonlóan aligha korlátozható az öreg kontinens egyszerű és felületes politikai reformjára a képzeletbeli status quo helyreállításával. Sokkal inkább egy belső spirituális megújulásra lenne szüksége, amelyért nem csupán a társadalom, de annak minden egyes tagja felelősséget vállal. A Nyugat, ahogyan a Szent Szűz kegyelme is, bennünk él és munkálkodik, és ezen a ponton kell kezdődnie az újjáépítési kísérletnek is, az európai civilizáció maradványaira támaszkodva. A „Mit tegyünk?” kérdésre tulajdonképpen ez a válasz.

ELŐSZÓ

Ez a könyv nem több és nem is kevesebb, mint egy tisztán személyes válasz a kétségbeesésre, amely vélhetően módszeresen mindenkit utolér, aki számára Európa nem csupán egy földrajzi fogalom, hanem a mély kulturális identitásnak, a világ specifikus szemlélésének, egy utánozhatatlan életstílusnak, röviden: az igazi otthonnak a jelképe – az összes problémával és reménnyel együtt, amelyeket ez a szó magában hordoz. És ez az otthon, a mi otthonunk, most veszélyben van, mégpedig nem külső fenyegetés, hanem egy bűn miatt, amelynek mindnyájan részesei vagyunk: ez a bűn pedig az, hogy hagytuk elszabadulni a dolgokat, és tudatosan vagy tudat alatt, restségből, konokságból vagy az elkötelezettség hiányából egy olyan politikát támogattunk, amely a szakadék szélére taszította kontinensünket. Nem egy háború szélére, hanem ami még ennél is rosszabb, a belső felbomlás és az ebből előbb vagy utóbb törvényszerűen bekövetkező megsemmisülés szélére. Ne áltassuk magunkat: az intézményeink, az értékeink, az identitásunk kiüresedett, ezekkel már csak névleg rendelkezünk, azonban már régen elveszítették a tulajdonképpeni tartalmukat, a lényegüket!

Mi legyen a továbbiakban, mit tegyünk a kétségbeesés küszöbén? A Le déclin (Párizs, 2013; németül: Auf dem Weg ins Imperium, Berlin, 2014) című könyvem olvasói tudják, hogy a történelemszemléletem meglehetősen determinisztikus. A jelenlegi fejlődés ezért számomra kevésbé tűnik egyfajta üzemi balesetnek, sokkal inkább a belső erők és dinamikák kikerülhetetlen következményeként tekintek rájuk. Ez a fajta ciklikusság valamennyi civilizáció sajátja, ami megmagyarázza a számos hasonlóságot a modern nyugati világ hanyatlása és a Krisztus előtti 1. század görög-római világának pusztulása között. Ebből a történelemszemléletből azonban semmiképpen sem a fatalizmus és a megfáradt laissez-faire propagálása következik. Ugyanis, amennyiben öreg kontinensünk lassú hanyatlása ugyanúgy elkerülhetetlennek tűnik, mint az a tény, hogy egy napon mindegyikünknek szembe kell néznie az öregséggel és az azzal járó számtalan szenvedéssel, mégis marad bizonyos választási lehetőségünk, mégpedig egészen a keserű végig. Vagy átadjuk magunkat a kétségbeesésnek, és ezzel felgyorsítjuk az elkerülhetetlent, vagy minden hatalmunkban állót megteszünk, hogy a létezésünk értelmet nyerjen, és a lehető legtovább megőrizzük a becsületünket és a méltóságunkat. Ugyanez vonatkozik a nyugati világra is. Vélhetően soha többé nem fogjuk megélni a középkor szellemi mélységét, XIV. Lajos klasszicizmusának nagyszerűségét, a romantika idealizmusát vagy a 19. század technikai fejlődés iránti lelkesedését. De legalább megtehetjük, amit tudunk, annak érdekében, hogy késleltessük civilizációnknak a materializmus, a globalizáció, az elszegényedés, a multikulturalizmus és a középszerűség együttes támadása által bekövetkező megsemmisülését.

Ebben a helyzetben két, egymástól egyébként elválaszthatatlan magatartásforma követése képzelhető el. Az egyik közösségi, és ezáltal politikai jellegű, s intézményeink és társadalmunk alapvető újjáépítésére törekszik; ez a harc azonban rövid és középtávon is nehéznek és veszélyesnek ígérkezik, hiszen igen csekély a remény arra, hogy valósággá válhat a gondolkodásmód pozitív megváltozása, mielőtt még az egész jelenlegi rendszer összeomolna a saját hibái súlya alatt. A másik magatartásforma személyes jellegű, és a nyugati világ utolsó polgárai mindennapjainak újragondolására törekszik, akik vonakodnak tétlenül ülni, inkább úgy vélik, hogy az általános pusztulás közepette mindenáron olyan életet szeretnének élni, amely összhangban áll az ideáljaikkal, hogy utódaik számára, amennyire ez lehetséges, tisztán és hamisítatlanul hagyják hátra az egykori nyugati világ tulajdonképpeni esszenciáját. A jelenlegi szükséghelyzetre adandó politikai válasz szükségszerűsége egy napon talán önálló könyv témája lehet.{*} Persze a 21. század első évtizedeiben rengeteg javaslatot kapunk majd társadalmunk megreformálására vonatkozóan. Az azzal kapcsolatos gondolatok azonban, hogy miként lehetne összhangba hozni a kulturális ideált és a személyes életvitelt, jóval ritkábbak, ilyenekkel szinte nem is találkozunk. Éppen ezért éreztem égető feladatomnak, hogy először ezt a hiányt pótoljam, és a nagy nyugati patrióta J. R. R. Tolkien szellemében „az elvárásaimnak eleget tevő könyv hiányában úgy döntöttem, hogy én magam írom meg azt” (Briefe – Levelek, 211. o.). Miközben pedig több hónap alatt megfogalmaztam a többé-kevésbé összefüggéstelen felvetéseket, hogy rendezzem a saját gondolataimat, és tartást adjak az életemnek, létrejött ez a rövid könyv, amelyet azonban csak alapos átgondolás után adtam nyomdába. Mert világos, hogy a következő oldalak alapvetően személyes, sőt intim jellegűek, és igazából csupán engem köteleznek, nem kívánnak megfelelni a tudományos tárgyilagosság követelményének – egyedül annak a vágynak, hogy társadalmunk jelenlegi helyzetében teljes őszinteségre törekedjek a saját érzelmi és szellemi hozzáállásommal kapcsolatban. E gondolatok publikálása ezért az ebben a könyvecskében felvázolt, önmagammal szemben támasztott erkölcsi követelmények végső következményét is jelenti: hiszen meg is tarthattam volna saját magamnak vagy a családtagjaimnak őket, vagy ami még rosszabb, követve mások tanácsát, álnév alatt is megjelenthettem volna az eszmefuttatásomat, így éles ellentétben cselekedtem volna azokkal az ideálokkal, amelyeket meg akartam teremteni és teljesíteni óhajtottam. Ennek ellenére remélem, hogy az eredetileg teljesen privát vállalkozásnak talán általános haszna is lehet. Mert meggyőződésem – és ebben a meggyőződésemben csak megerősítettek az Európa válságáról tartott, időközben már több mint kétszáz előadás után folytatott beszélgetéseim –, hogy aligha én vagyok az egyetlen, aki sötéten látja a jövőt, amely a következő években és évtizedekben nyugati társadalmunkra vár. Személyes látásmódom nagy valószínűséggel nem pusztán a jelenlegi kulturális nehézségek okaira, hanem azok egyéni kezelésének eszközeire és módszereire vonatkozóan is segítséget nyújthat számos embertársamnak. Ha ez a könyv megerősíti az olvasókat abban, hogy nincsenek egyedül a kétségbeesésükkel, a gondjaikkal és a próbálkozással, hogy túléljék egy egész civilizáció hajótörését, és ha a „Mit tegyünk?” kérdésére a következőkben adott válaszaim megerősítik vagy inspirálják néhányukat a személyes küzdelmei során – akkor a kötet tökéletesen elérte a célját.