Írta: Yoav Blum

A mű eredeti címe: The Guide To The Coming Days

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztő: Szaszkó Gabriella

Korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Yoav Blum

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az eredeti héber nyelvű regény kiadójának, a Keter Booksnak az engedélyével készült.

Borítóterv: vintezis creative studio

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 499 540 1 (epub), kiadói kód: MX-1590e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Sigal Puckinnak,
A göndör hajú lánynak, aki szereti Johnny Deppet

1.

ELŐSZÖR IS FONTOS, HOGY kölcsönös bizalmat alakítsunk ki egymás között.

Az ágyadon fekszel, ruhástól. Legalább a cipődet levetted. Kösz. Tényleg.

Úgy olvasod ezt a könyvet, hogy egyik karodat felemelve tartod, a másikat a fejed alá görbíted, és ez az a pont, amikor felébred benned a gyanú.

Nos, a gyanúd teljesen megalapozott. De úgy tűnik, még néhány sort el kell olvasnod.

Paplanod krémszínű, a szemközti falon egy fájdalmasan banális, a giccs határát súrló naplementés festmény áll, éjjeliszekrényeden olvasólámpa, de azt soha nem használod. Ha bekapcsolod, halk zúgó hangot ad, ami az őrületbe kerget. A képtől is meg akarsz szabadulni. Megértelek. Én is megszabadulnék tőle. Olyan, mintha szállodai szobában aludnál. Valami sokkal kevésbé közhelyeset kell találnod helyette.

Ezt a könyvet az impulzus-vásárlás hevében vetted meg, alig egy órája, főként azért, mert a nevedet olvastad a hátsó borítón. Azt gondoltad, ez valami furcsa, véletlen egybeesés. Hát, nem az. Halálosan komolyan mondom: ez a könyv neked íródott, és ezt valahogy fel kell dolgoznod.

A felismerés, hogy ez a könyv neked és csak neked készült, döntő fontosságú ahhoz, hogy túléld az elkövetkező napokat.

A táskád – nehéz, rend és rendszer nincsen benne, feleslegesen kinyomtatott internetes oldalakkal és könyvekkel van tele, amelyeket (téged kivéve) senki sem olvas – az ajtó mellett van. Ott, ahol hagytad.

Nem lenne bölcs dolog, ha ott maradna. Ha a lakásod bejárati ajtaját feltörik, és ez körülbelül – lássuk csak – tizenegy perc múlva meg fog történni, nem lenne jó, ha pontosan a bejárati ajtóban találnák meg, amit keresnek. Ez igazán szakmaiatlan lenne tőled. Különösen tőled.

Egyébként pedig az a rágógumi, ami a táskád oldalsó rekeszébe ragadt, igazán nem vet rád túl jó fényt. Tudom, nem emlékszel rá. De ott van. És totál undorító.

Ne, ne, ne hagyd abba az olvasást!

A könyöködre támaszkodsz, és innen egyetlen mozdulat úgy dönteni, hogy leteszed a könyvet, és elmész megmosakodni. Ne tedd! Mármint ne tedd le a könyvet, és ne menj mosakodni.

Tudom, hogy ami itt történik, az felkavaró, de el kell hinned, hogy a te oldaladon állok.

A neved Ben, harmincéves vagy. Az a munkád, a feladatod, hogy információkkal gazdagítsd egy helyi újság cikkeit – egy olyan újságét, amelyet általában nem olvasol. Ugye tisztában vagy vele, hogy rengeteg idegen információ úszkál a fejedben? De ebbe most ne menjünk bele. Per pillanat sürgősebb dolgaid vannak.

Enyhe gyengeség fogott el. Tudom. Én még soha nem éreztem ilyesmit, de el tudom képzelni. Ha az ember rájön, hogy a könyv, amit olvas, néma párbeszédet folytat a gondolataival, az eléggé nyugtalanító tud lenni.

Próbálj meg helyesen lélegezni! Szívj be sok levegőt az orrodon keresztül, és lassan engedd ki, szájon át!

Azt mondtam, a szádon engedd ki!

Remek.

Tudod mit? Tarts egy kis szünetet! Bízom benned.

Tedd le a könyvet magad mellé az ágyra, dőlj hátra, és csak a légzésére figyelj! Lazíts! Lazíts! Lazíts már!

Oké, most már nyugodtan kimehetsz arcot mosni.

De gyere vissza, be kell fejezned az olvasást!

Oké, így jobb?

Remek.

Tehát a helyzet a következő: azt akarom, hogy állj fel, és – lassan, csak semmi pánik! – menj az ablakhoz!

Oldalról közelítsd meg az ablakot, hogy senki ne láthasson!

Húzd el egy kicsit a függönyt, és kukucskálj ki az utcára! Keresd a fekete kabátos, tengerészkék baseballsapkás férfit!

Oldalt áll, de figyeli az ablakodat, úgyhogy csak óvatosan, nehogy meglássa, hogy látod. Aztán gyere vissza hozzám!

Remek, visszatértél.

Jut eszembe: egészségedre! Elképesztő, hogy mennyi port tud magában tartani az a függöny. De ezzel egyelőre nem foglalkozunk.

Gondolom, láttad azt a férfit.

Tehát, csak hogy tudd: néhány perc múlva megunja a várakozást, és elindul az épületetek irányába. Lassan, mondhatni hűvös nyugalommal megy majd fel a lépcsőn, és becsönget lakásod ajtaján. Aztán néhányszor kopogtatni fog, és ha nem nyitsz ajtót, betör és elkezdi kifosztani a lakást.

Nos, nem a hagyományos értelemben. Nem fogsz kiürített fiókokat találni a nappaliban, párnatollakat a fürdőkádban. Ő nem így dolgozik.

Ez a férfi nem egy átlagos betörő. Átkutatja az egész lakást, de egyetlen ujjlenyomatot sem fogsz találni, amikor visszajössz.

Tudod, van nálad egy nagyon különleges valami, amelynek megszerzése iránt mélyre ható érdeklődést mutat egy bizonyos csoport.

Ez a valami most a táskádban van, az ajtó mellett.

Nyilvánvaló, hogy ha ajtót nyitsz neki, a helyzeted sokkal rosszabb lesz. Képes megölni téged úgy, hogy a pulzusszáma sem emelkedik. Téged és engem az is jobban megvisel, ha a cipőtalpunkkal akár véletlenül is, de eltaposunk egy csótányt. Gondolj arra, milyen volt, amikor legutóbb ilyesmi történt. Öt perc káosz, teljes lefagyás, ugye?

Nos, az olyan emberek, mint az a férfi odakint, aki mindjárt feljön a lakásodhoz, újfajta ösztönöket alakítottak ki magukban. Ha valami a szemedbe kerül, pislogsz. Neki, ha valami az útjába kerül, koponyákat zúz be. Abszolút hasonló mechanizmus, de mégis teljesen más.

Az ő szemszögéből te akadály vagy. Nem akarsz itt lenni, amikor belép azon az ajtón.

És itt jövök a képbe én.

Most pedig nagyon figyelj rám! Illetve olvasd figyelmesen, amit neked írtam.

Menj a dolgozószobádba, fogd a kis hátizsákot, ami a sarokban van!

Ürítsd ki!

Tedd ezt a könyvet a táskába, plusz kötszert a fürdőszobai elsősegélyszekrényből, fogkefét, az ajtó melletti táskában lévő üveg whiskey-t, és persze a pénztárcádat!

Ha mindezt pontosan megtetted, készülj fel, hogy legalább egy éjszakára elhagyd a házat. Ebben a fázisban, kedves új barátom, sajnos már nem lehet az ajtón keresztül távozni. A baseballsapkás férfi mindjárt besétál az épületbe. Attól tartok, az ablakon keresztül kell távoznod. Nem a hálószoba, hanem a dolgozószoba ablakán. Igen, ott.

Ne aggódj, van egészen jó támaszkodófelület odakint. Egy viszonylag széles, kiugró párkány a falon. Vegyél fel valami meleget, kabátot vagy ilyesmit, dobd a hátadra a zsákot, és mássz ki az ablakon! Az első két és fél métert óvatosan kell megtenned a párkányon; előbb a sarkadra lépj, aztán óvatosan gördülj lábujjra, lépésről lépésre, amíg a fal mentén lévő vízelvezető csőhöz nem érsz. Hála Istennek, olyan épületben laksz, ahol még vannak külső vízelvezető csövek.

Mássz le rajta, itt is vigyázva! És reggelig ne gyere vissza! Még jobb: három napig ne gyere vissza!

És most a legfontosabb rész…

Ne felejts el magaddal vinni engem!

Az elkövetkező néhány nap kissé őrült időszak lesz az életedben, és szeretném, ha tudnád: számíthatsz rám, feltéve és amíg megfelelően használod ezt a könyvet.

Ha nehéz helyzetbe kerülsz, és/vagy szükséged van rám, vedd elő ezt a kötetet, nyisd ki találomra bármelyik oldalon, és kezdj el olvasni! De csak akkor, ha tényleg szükséges. Oké?

Majd elmondom, mit kell tenned, ha eljön az ideje.

Most menj! Nincs több időd egy, legfeljebb másfél percnél.

Viszlát!

2.

NAGYON FURCSA VÁRÓTEREM VOLT.

Az a valami, amin ült, amit az a személy, aki bevezette a szobába, következetesen kanapénak nevezett – (Lásd: „Menjen csak be, foglaljon helyet a kanapén, rögtön jövök!”) – olyan bútordarab volt, amely Ben minden egyes mozdulatára, sőt, mélyebb belélegzéseknél is nyugtalanul nyikorgott. Volt egy olyan érzése, hogy ha néhány centit jobbra mozdul, a hátsóját egy kicsivel több párnázottsággal jutalmazza a „kanapé”, de attól tartott, ha ezt megtenné, nevezett bútordarab olyan hangosan nyikorogna, hogy még ideje sem lenne magyarázkodni, fegyveres őr rohanna a segítségért a reccsenő ülőbútor védelmére.

Általánosságban úgy tűnt, hogy a terem elrendezésében a káosz a szervező elv. A szoba oldalában elhelyezett könyvespolcokon például rengeteg olyan tárgy volt, ami nem könyv volt; lámpaernyők, például, és pergamentekercseknek látszó apró dudorok.

A falakat különböző színű festékkel mázolták le, az egyik fal halványzöld, a másik elefántcsontfehér. A két fal közé feszesen behúzott keskeny bolyhos szőnyeg eklektikus színkatyvasz, amely némi elmélyült szemlélés után valami zűrös pszichedelikus trip ködös maradványainak tűnt. A kitömött tigrisfej, amely minden jel szerint valaha a falról nézett le, most játékkártyákkal körülvéve a színtúltengésben szenvedő szőnyegen álló alacsony dohányzóasztalon hevert. Összhatásában az egész úgy nézett ki, mintha egy pókerparti-vesztes tigris még mindig frusztráltan üvöltene, pedig a játék már régen véget ért.

Ben azon tűnődött, vajon ki volt az, aki úgy döntött, hogy egy ügyvédi várószobában a preparált tigrisfej megfelelő dekoráció. A szőnyeg is rejtély. Vannak dolgok, amelyeket nem lehet megismerni úgy, hogy nem egy másik ember fejével gondolkodunk. Különösen meglepőnek találta az ablakot. Széles ipari ablak. Panorámát nyújthatott volna az alatta elterülő városra, ha például Tel-Aviv központjában, egy irodaház ötvenedik emeletén állt volna; ehelyett, mivel négy emelet magasan volt, és keletre nézett, a Givatayim háztetőit ékesítő vízmelegítők változatosságára nyílt kilátás.

A nap már a tenger felé tartott, a lapos külvárosi háztetőkön elhelyezett kollektorok mohón falták a nap utolsó sugarait.

Ez volt az az óra, amikor elgondolkodva kellett volna hazasétálnia a munkahelyi magányból az otthoniba. Ben ilyenkor képes volt lelassítani a gondolatait, és a békés helyváltoztatásra koncentrálva vigyázni, hogy vonalakra lehetőleg ne lépjen. Nem azért, mert a rituálénak bármi jelentősége lenne, bizonygatta magának, hanem egyszerűen azért, hogy szórakoztassa magát, és őszintén szólva azért is, hogy szorongásszintjét kordában tartsa.

Az utat általában harminc perc alatt tette meg háromezerötszáz és négyezer közötti lépésszámmal. Ez természetesen az időjárástól és a lelkiállapottól függően változott. Ha zaklatottnak érezte magát, vagy ha esett az eső, gyorsabban ment. Néha, amikor későn indult el a munkából, annyira megnyújtotta a lépteit, hogy valószínűleg inkább háromezer lépéshez közelített.

Ben ismét meggyőződött róla, hogy a csomagja megfelelően van-e elhelyezve lábai között a padlón.

A hátizsákban olyan papírok voltak védőtokban, amelyeket már régen le kellett volna darálni, plusz egy halom könyv, amelyeket még el kellett olvasnia, hogy kiegészítse a két nappal korábban kapott cikket. A táska mélyén türelmesen várt valami reménybeli nemzetközi mentőakcióra egy kis méretű, törött számológép, egy kirakós egyetlen, eget vagy tengert ábrázoló darabja – már soha nem derül ki, ég vagy víz –, néhány rágógumipapír, pár szem cukorka, régi érmék, egy lejárt könnygázspray, egy doboz szójatej, amely csodával határos módon még egyben volt, és néhány magazin, az elképzelhető legkevésbé helytakarékos módon összetekerve.

Ja, és egy ultrahordozható laptop, amelyre többé-kevésbé Ben egész élete volt lementve. Nagy híve volt az adatmentésnek, csak egyszerűen sosem találta meg a megfelelő időt, hogy ezt a meggyőződését következetesen meg is valósítsa.

A kanapé melletti ajtó kinyílt, és egy női alak lépett ki, gyors léptekkel.

Fényes, rövid fekete hajú fiatal nő volt, sötétkék farmerben és egyszerű fekete ingben. Egyik kezében egy üveg whiskey-t tartott, a másikban pedig borítékot, amit farmernadrágja hátsó zsebébe csúsztatott. Úgy suhant el Ben és a kanapé mellett, hogy az arca meg sem rezzent, majd az utolsó pillanatban, mielőtt kilépett a várószobából a világba, apró pillantást vetett a várakozó férfire, ajka túlsó sarkával pici mosolyt villantott felé, aztán becsukta maga mögött az ajtót.

Az irodaajtó mögül, ahonnan a rövid hajú lány távozott, őszülő hajjal gyengén fedett fej kandikált ki.

– Most már alkalmas. Fáradjon be, Schwartzman úr! – szólt az ismeretlen, aztán visszahúzódott.

Ben lehámozta magát a kanapéról (ami sértődötten nyikorgott), és felkapta a csomagját.

Lehúzogatta pólója szegélyét, végigsimított a haján. Nem mintha szükségét érezte volna, hogy felkészüljön a találkozóra. Fogalma sem volt, miért hívták be. Ez a megigazgatás-gesztus csak egy egyedi felkészülési rituálé része volt, ami bizonyos fokig csökkenteni tudta idegességét.

A véletlenszerű, betervezetlen találkozások nem tartoztak a legkedvesebb élményei közé.

Tétován lépett be az irodába.

– Jöjjön, jöjjön csak be – invitálta a kopaszodó férfi gesztikulálva. Üveglappal borított széles íróasztal mögött helyezkedett el. – Jöjjön, jöjjön, üljön le! – mondta, és az íróasztal előtt álló székre mutatott.

A váróteremmel ellentétben az iroda tökéletesen rendezett volt, stílusában szinte futurisztikus.

Az ügyvéd háta mögött több hosszú polcon pormentes könyvek sorakoztak, biztonságban, tejfehér üveg mögött. Az íróasztalon csillogó fehér laptop ült, a kijelző hátoldalán megharapott alma világított. A laptop mellett szokványos családi fotók és egy tolltartó. Stoshberg ügyvéd úr magas, fekete irodai székben ült. Az íróasztal másik oldalán lévő szék szintén olyan bútordarabnak tűnt, amire nyugodtan rá lehetett ülni.

A padló parketta burkolatú, a falon az ügyvédről készült fotók; a kormány minisztereivel, az egyiken pedig egy merev mosolyú topmodellel volt látható.

A légkondicionáló hűvös levegőt fújt a helyiségbe.

Ben leült, letette a csomagot a földre, ami – mint mindig – ettől egy kicsit kinyílt. Fél másodperccel később eszébe jutott az illendőség, és üdvözlésképpen az asztal fölött kezet nyújtott.

– Helló!

Stoshberg vigyorogva markolta meg Ben ernyedt kezét.

– Üdv! Köszönöm, hogy eljött. El tudom képzelni, hogy meglepetésként érte a hívásom.

Ben vállat vont. Sosem tudta, mit kezdjen azokkal az emberekkel, akik valami okból szükségét érzik külön kimondani olyasmit is, ami teljesen nyilvánvaló.

Az ügyvéd az asztalra tenyerelt.

– Oké – tért a lényegre, ujjaival az asztalon dobolva –, a helyzet a következő…

Ekkor Ben felé fordította az asztalon lévő egyik bekeretezett fényképet.

– Felismeri a képen látható embereket?

Ben közelebb húzódott a fotóhoz, megigazította szemüvegét.

– Hm, a jobb oldali fickó ön, azt hiszem.

– Igen.

– A bal oldalon pedig, ha nem tévedek, Haim Wolff. Itt mindketten egy kicsit fiatalabbak.

Stoshberg elmosolyodott, és bólintott.

– Sokkal. Az a kép negyven évvel ezelőtt készült, amikor mindketten fiatalabbak és szebbek voltunk. De jó, hogy sikerült felismernie minket. Különösen Wolffot.

Wolff? Miatta hívta ide az ügyvéd?

– Haim Wolffal két hónappal a kép készülte előtt ismerkedtem meg, és elmondhatom, hogy tizenöt perccel a találkozásunk után már tudtam, hogy nagyon kedvelem. Nyilvánvalóan idősebb volt nálam, körülbelül tizenöt évvel idősebb, mégis szoros barátság alakult ki közöttünk. Az évek során volt néhány vadabb időszakunk is, de mostanában már nem annyira. Az utóbbi időben nem tartottuk a kapcsolatot. Fogalmam sem volt, miben sántikál, amíg teljesen váratlanul fel nem hívott. Ez tavaly volt. Elmondta, hogy egy idősek otthonában él, nincsenek rokonai, akik meglátogatják, és… hogy is mondjam… nincs a legjobb állapotban.

Ben majdnem megjegyezte, hogy egészen a múlt hétig, amikor megtudta, hogy Haim Wolff álmában meghalt, biztos volt benne, hogy Wolff az egyik legegészségesebb és legboldogabb idős ember, akit ismert, de a vele szemben ülő férfi épp beszélt, és Ben valahogy ódzkodott attól, hogy a tényekkel a szavába vágjon.

– Wolff megkért, hogy menjek el az öregek otthonába, és természetesen megígértem neki. Jó találkozás volt. Wolffynak még ennyi év után is jó humorérzéke van. Az élettapasztalat, azt hiszem, jó perspektívát ad. Mindenesetre elmondtuk egymásnak, mi történt velünk az életben, mióta nem találkoztunk, szóba kerültek az életemben lévő nők és az őt ápoló nővérek, aztán kiderült, Wolff azért hívott, hogy megírjam a végrendeletét. „Te vagy az egyetlen ügyvéd, akit ismerek”, mondta. „Tudod, a kollégáid többségével nem jövök ki valami jól, és szükségem van valakire, akiben bízhatok.” Aznap este leültünk, és megírtuk a végrendeletét. Ez volt az egyik legfurcsább végrendelet, amit valaha is készítettem. Minden vagyonát… vagy legalábbis minden vagyontárgyát, amit az idősotthon kis szobájában tartott… azokra hagyta, akik gondoskodtak róla. Csak két tárgy volt, amit másokra akart hagyni. Két palack érlelt whiskey, amihez, úgy vélem, érzelmi szálak fűzték.

Megfordult székén, dobolt még kicsit az asztalon, majd oldalra, Benre pillantott.

– Honnan ismeri Wolffyt?

Ben azon tűnődött, vajon az ügyvéd melyik változatot akarja hallani. A rövidebbet választotta.

– Néha-néha meglátogattam. Ültünk, beszélgettünk, sokat sakkoztunk. Imádta a játékot, különösen, ha győzött.

Stoshberg bólintott.

– Igen, szeretett nyerni – jegyezte meg, azzal megdörzsölte a homlokát, mintha egy renitens gondolatot próbálna csillapítani. – Már majdnem tíz éve nem praktizálok ügyvédként. Visszavonultam. Nem hivatalosan, de minden értelemben. Mostanában színházzal foglalkozom, valamint bizonyos mértékig belsőépítészettel is. Ezek a hobbijaim. Jövedelmem gyűjtőktől származik. Azért hívnak, hogy ritka tárgyakat keressek és értékeljek. Ezzel bejárom a világot. A megbízások sem rosszak. Sokkal jobb, mint ügyvédnek lenni. De Wolff ezt nem tudta, és ragaszkodott hozzá, hogy én vagyok az egyetlen, akire rábízza ezt a két átkozott üveg whiskey-t.

Pár másodpercre lehajtotta fejét, aztán felállt, és a háta mögötti falhoz lépett. Ben közben próbálta eldönteni, hogy az ügyvéd új hivatásai közül melyik volt a domináns a váróterem berendezésében. Stoshberg kinyitotta az egyik tejüvegablakot, ötjegyű kombinációs kódot írt be a szemmagasságban lévő széf ajtaján.

Hangjelzés hallatszott, és retesz határozott csúszása.

Ben hátrahőkölt, amikor az ügyvéd (színházi ember / belsőépítész / műtárgy értékbecslő) hangos csörrenéssel az üveg asztallapra csapta a palackot.

– Glenfiddich – mondta Stoshberg. – Harmincéves. Pokoli nagy whiskey.

Szeretettel, simogatón húzta végig ujját az üvegen.

– Erős, érett, mégis gyümölcsös, lágy és mézes; hosszan tartó tölgyes-füstös utóíz.

Egy pillantást vetett Benre.

– Fogalma sincs, hogy miről beszélek, ugye?

– Nem iszom – felelte Ben. – Nem… nem… reagálok jól az alkoholra.

– Semmi baj – jegyezte meg Stoshberg. – Én rengeteget iszom, mégis az a helyzet, hogy fogalmam sincs, miről beszélek. Csak utánaolvastam ennek a whiskey-nek, miután megkaptam Wolfftól. Így tanultam meg a mézes jelleget emlegetni. De vannak dolgok, amiket az embernek saját magának kell megtapasztalnia ahhoz, hogy tudja, miről beszél. – Két magasfényű kristálypoharat húzott elő a fiókból. – Tölthetek?

Ben egy, legfeljebb két másodpercig bámult rá, aztán magához tért, és azt mondta:

– Ööö, köszönöm, nem. Nem iszom. Most nem. Azt hiszem, meghagyom egy különleges alkalomra.

A gyűjtő ügynöke csalódottan harapta össze ajkát.

– Rendben. De jobb, ha tudja, hogyan kell rendesen whiskey-t inni.

Közelebb hajolt a félénk fiatalemberhez, és határozott mozdulattal az asztalra nyomta mutatóujját, és bizalmas hangra váltott.

– Add meg ennek az italnak a tiszteletet, amit megérdemel. Ez a folyadék harminc évet várt egy hordóban. Harminc évet! És ebben nincs benne az az idő, amit ebben a palackban töltött. Vannak negyven- és ötvenéves whiskey-k is. Ez olyan nedű, amely megtanult pár dolgot a világról, mivel egész idő alatt egyetlen eseményre várt: arra, hogy a szádba kerüljön. Szóval ne hajtsd fel egy húzásra, és ne akarj bebaszni tőle! Adj neki néhány másodpercet a szádban, ízlelgesd kicsit, hagyd a nyelveden; ez a legkevesebb, amit tehetsz. Megéri. Az íze előbb maró, aztán elviselhető, aztán érdekes, aztán mesél. Azért idd, hogy megnyugtasd az elmédet, ne azért, hogy eltereld valamiről a figyelmedet! A whiskey arra való, hogy megnyissa egy beszélgetésre az embert, hogy az élet értelméről értekezzen, felkészítsen, hogy hosszú, nyugodt pillantásokkal töltött estéd legyen a kedveseddel vagy közös alap egy régi baráttal való tréfálkozáshoz. Be akarsz rúgni? Ahhoz igyál inkább vodkát. A whiskey nem kezdőknek való. Azért isszuk, hogy lehúzzuk magunkról a hazugságok feszes rétegét. És ami a legfontosabb, ne idd egyedül! Koccints valakivel, legyen az férfi vagy nő! Nem számít, hogy ő mit iszik, a lényeg, hogy legyen valaki, akire emlékezhetsz, amikor legközelebb iszol ebből a whiskey-ből.

Elégedetten hátradőlt, és olyan pillantással néz Benre, amit idősek tartogatnak fiataloknak, miután olyan tanácsot adtak nekik, amiről pontosan tudják, hogy az ifjak soha nem fogadják meg.

Ben előbb a palackra nézett, majd megint az ügyvédre. Amikor szemöldöke megrándult, Ben majdnem azt mondta:

– Rendben. Mégis töltsön.

De Stoshberg már mosolyogva folytatta:

– Az igazat megvallva, ezt valami útikönyvben olvastam. Tényleg fogalmam sincs. Én inkább boros vagyok. De nagyon jól hangzik.

Az ügyvéd ekkor hirtelen felállt magas fekete székéből, megragadta a palack nyakát, és Ben felé tolta.

Ben kissé zavartan talpra állt, fél kézzel átvette a whiskey-t, lehajolt, és a földön tátott zipzárral heverő táskájába gyömöszölte a palackot, úgy ahogy volt. Egy, két, három próbálkozás, és a táskát sikerült bezárni; egészben nyelte el az üveget, mintha az egy újabb összetekert techmagazin lenne.

Csendben kezet ráztak, és egy pillanatig álltak az íróasztal két oldalán.

Ben azon gondolkozott, mit kezdjen a kezével, mert úgy lógott felsőteste két oldalán, mint két túlfőtt spagettiszál. Bizonyára elvárták tőle, hogy mondjon valamit, valamit, ami túlmutat a köszöneten, valamiféle összegzést. Talán Wolffról és arról, ahogyan az utolsó kívánsága teljesítettetett; vagy arról, ahogyan a vele szemben álló férfi milyen hűen teljesítette kötelességét. Hogy legyen valami szép lezárása a találkozónak.

– A 82-es vonalon ilyenkor még jár a busz? – kérdezte végül.

– Fogalmam sincs – felelte az ügyvéd.

Ben bólintott, mintha azt mondaná:

– Ó, persze, persze, el is felejtettem.

Felemelte a kezét, búcsút intett; lehetett volna határozottabb a mozdulat. Gyorsan kiment az irodából. Elhaladt az szájtátó tigris és tárgy-társai mellett.

Kicsit küszködött az ajtóval, mire sikerült kinyitnia. Kellett hozzá némi erő. Erőt vett magán, ellenállt a késztetésnek, hogy hátranézzen, vajon Stoshberg figyeli-e őt. Aztán lesietett a lépcsőn, egészen az aljáig. Ott rájött, hogy vissza kell fordulnia, mert az alagsorba jutott.

3.

A VASTAG TÖLGYFAAJTÓN KERESZTÜL is hallatszik a csengő hang-ja. Végigcsörög a házon.

Türelmesen várt; úgy állt, hogy a térfigyelő kamera tiszta képet készíthessen az arcáról. Az otthonlátogatásokhoz rendszeresített öltözékét viselte – fekete zakót, ami elég jól állt rajta és anyaga enyhén fényes, kellően szellős szolid fehér pamut inget, ami elég bő volt ahhoz, hogy vészhelyzetben gyors mozgást tegyen lehetővé. Ehhez szabott nadrágot, amely drágának tűnő anyagból készült, és fekete cipőt, amely egyszerre volt könnyű és elegáns. Napszemüveget nem viselt. Az otthonlátogatások alatt a szemnek végig láthatónak kell lennie.

Voltak egyéb követelmények is. Az otthonlátogatásokhoz szükség volt egy rövid csövű revolverre, egy vékony pengére cipőtalpban, egy övre, amely egyben fojtóeszköz is lehetett. Az ilyen otthonlátogatások alkalmával sosem lehet elég óvatosnak lenni. Voltak már kísérletek arra, hogy likvidálják, hogy elintézzék, ne beszélhessen többet. A ruha védi a hírnevet, a többi kellék az embert.

Vigyázott, hogy nyugodtan álljon, jobb keze lazán a nadrágzsebében, baljával ajándéktáska fogantyúját fogta, benne egy üveg vörösbor. Ismerte a szokást. Három ellenőrzésen kellett átmenni. Az első a kamerát figyelő fiatalabb őr, a második a rangidős őr, aki engedélyezi a belépést, a harmadik maga az őr, aki megkapta a parancsot, és kinyitotta az ajtót. De elég hatékonyak voltak. Nem tarthatott tovább fél percnél.

Az ajtó kinyílt, és egy csupa-áll arc gyorsan végignézett rajta. Már ismerte ezt az arcot. Nevet is adott neki: Ötös Számú. Hét embert számolt meg, akik jelenlegi főnökét kísérik egyik helyről a másikra, és őrzik a házat. Mindannyian ugyanolyan tompán bámulnak. Az Ötös Számúnak azonban barna szeme volt, a vállánál kezdődő és az inge mandzsettája alatt végződő, látható tetoválása, és olyan bicepsze, amely valamikor biztosan okozott már ilyen vagy olyan fájdalmat.

Elmosolyodott magában, kipipálva azokat az egyszerű lépéseket, amelyekkel szétzúzhatná ennek a gorillának a koponyáját, mielőtt az észrevehetné, mi történt. Az Ötös Számú biztonsági ügyekben a főnök ritka tévedéseinek egyike volt. A gyorsaság és az előrelátás jobb, mint a fizikai erő. Feltételezte, hogy becsületbeli adósság vagy valamilyen más érzelmi kényszer tartotta az Ötös Számút a biztonsági csapatban, még ha komornyikká is fokozták le, akinek egyetlen feladata az ajtók kinyitása.

Ötös Számú egy enyhe fejmozdulattal kinyitotta az ajtót, és beinvitálta.

Nem volt szükség beszélgetésre. Mindannyian tudták a rutint. Minél kevesebbet beszélnek, minél kevesebbet tudnak, annál kevesebb okuk volt aggódni amiatt, hogy esetleg rossz információhoz jutnak. Az ilyen látogatásokon a szükséges tudnivalókra vonatkozó irányelvek mindenki legjobb érdekét szolgálták.

Gyorsan végignézett az előcsarnokon, felmérte a változásokat. Jobbra ugyanaz a méltatlan szobor, a lépcső mellett ugyanaz az óriási cserepes növény, ugyanaz a tükör, ugyanúgy polírozva, a családi pátriárkák képei is ugyanazok, ott lógnak a másik falon, elég feltűnően ahhoz, hogy jelezzék: fontos a múlt, és elég periférikusan ahhoz, hogy jelezzék: de azért nem számít olyan nagyon. A balerinát ábrázoló olajfestmény még mindig ott volt a túlsó falon; az izzó nélküli csillár ugyanolyan mozdulatlanul lóg a mennyezetről.

Mint mindig, amikor belépett egy szobába, bármilyen szobába, végigvette a válaszlehetőségeket, mit lehet tenni egy esetleges támadás esetén. Mit használhat fegyverként, mit védekezésként, milyen térben kellett manővereznie? Az előcsarnokban semmi sem változott, ezért megengedte magának, hogy visszatérjen a szokásos éberségi szintjére.

Az Ötös Számú apró kézmozdulattal mutatott a bal oldali folyosóra. A mozdulat jelentése: „Erre. A könyvtárban van.”

Megfordult, és elindult a jelzett irányba.

Jelenlegi munkaadója úgy döntött, a könyvtárát az egykori kis nyaraló vagy vendéglakás helyén rendezi be, és ahhoz, hogy az ember odajusson, egy fedett sétányon kellett végigmennie, ahonnan kilátás nyílt az udvaron lévő hosszú medencére. Soha senkit nem látott még úszni ott, de a Hatos Számú mindig a medence környékén volt, és minden eseményt figyelt.

Esemény pedig nem volt. Egy sem. Soha.

Időnként elgondolkodott azon, milyen érzés lehet ebben a szakmában dolgozni. Reggel felkelni, felvenni a vékony öltönyt, a pisztolyt a poliészter nadrág övpántja alá dugni, aztán napi nyolc, tíz, tizennégy órát ülni a medence partján, egyszerűen csak „őrködni” a hosszú, sík semmi felett, aztán hazamenni, ételt melegíteni a mikrohullámú sütőben, bekapcsolni a tévét, elaludni. Olyan életet élni, ami a pontos definíció szerint lábjegyzet valaki más életében, valakiében, aki fizet azért, hogy a nap huszonnégy órájában éber és figyelmes legyél, aztán leburkolt udvarra állít, ahol szinte soha senki nem halad át, csillogó vízfelület mellé, amiben sosem csobbanhatsz.

Végigsétált ezen a fedett sétányon. Balra a főnökét ábrázoló képeket látta; a főnök a képek szerint számos távoli helyszínen járt: Dél-Amerikai piramisok mellett, a Gangesznél Indiában, utasszállító repülőgép pilótafülkéjében, a riói karnevál kavargó tömegében. Tekintete – elismerő, rideg, ítélkező – soha nem fordult teljesen a kamera felé; vékony, egyenes vonalú ajkán szinte soha nem rebben a mosoly árnyéka. Egy-két fotón csak halvány gödröcskék látszanak. Közelebbről megvizsgálva azonban nem derül ki, hogy az csak a fény és az árnyék játéka-e az arcán, vagy egy bizonyos fejlemény váltotta ki azt a fajta gúnyos nézést, ami a mosoly legenyhébb nyomát terítette szét ajkán.

Nincs fényképezkedés a világ vezetőivel. Se politikusok, se rocksztárok, se filmszínészek. Ez a főnök inkább meghúzta magát. Senki sem készül fel harcra olyasvalaki ellen, akit nem ismer. A férfinek, akivel találkozni készült, annyi pénz van a számláin, hogy az messze meghaladja a vakuvillanás-vadász mogulokét, akik Hollywoodi partikon tolonganak, és úgy próbálják bevásárolni magukat a hatalom közelébe, hogy politikusokat tömnek pénzzel. Nem, mert ezeket a munkaadója is megveti. Az igazán nagy dolgok a színfalak mögött, láthatatlanul és csendben zajlanak. Ezt az embert a pénzkeresés köti le, nem a feltűnés.

Jobbra néhány méterenként egy-egy klasszikus görög oszlop támasztja alá a mennyezetet. Az oszlopokon, a pázsitsávon túl a medence terül el a széles udvaron. A Hatos Számú apró szemével követte minden mozdulatát.

Eljátszott a gondolattal, hogy amint az egyik oszlop mögé ér, előveszi a fegyverét, mert tudta, hogy Hatosnak nem lesz ideje reagálni, mielőtt golyót kap.

A könyvtár hatalmas épület volt az udvar túlsó végén.

Egy másik helyen és más lakó esetében talán úgy nézett volna ki, mint egy festői erdő szívében álló menedékház, persze, ha figyelmen kívül lehetne hagyni, hogy nincsenek ablakok.

Ököllel csapott az ajtóra egyszer, kétszer és még egyszer.

– Tessék – hallotta belülről.

Kinyitotta az ajtót, belépett.

Belülről a könyvtár még lenyűgözőbb volt.

A helyiség nagy és hosszú, tiszta fa, az ablaktalan falak végig polcozottak. Az egyik oldalon könyvek sorakoztak, az arisztokrata értelmiség nehéz illata telepedett rá, mint valami vastag drapéria. A szemközti falon inkább üvegek sorakoztak mint könyvek. Sokféle bor, whiskey, rum, régi és szokatlan sörök és néhány vodka. Ezek a polcok nem voltak olyan sűrűn telerakva. A könyvek tömött soraival ellentétben az üvegek szétszórtan álltak, helyenként szégyenteljesen csupasz polcfoltok mutatkoztak. Néhány palack tele volt, néhány csak félig.

A helyiség túlsó végében nagy fa íróasztal állt, rajta olvasólámpa, felette a mennyezeten fém ventilátor, ami lassan forgott. Az ajtóhoz közelebb kissé kopottas kanapé állt, mellette pedig alacsony asztal, amelyen egy kis márvány hamutartó mellett három könyv hevert.

A kanapén jelenlegi főnöke ült bíborvörös szmokingzakóban. Vastag szivart pöfékelt. Nem nézett az ajtóra, sem a férfira, aki belépett.

A főnök tagbaszakadt férfi: ujjai olyan szélesek, mint egy olcsó hot dog, álla lelógott az arcáról, nyakán lötyögő zsírpárna látszott, apró szemei eltörpültek a széleinél felfelé ívelő fekete szemöldök alatt, ami arcának állandó enyhe felháborodottság-kifejezését adott. Ritkuló fekete haját gondosan sorokba fésülte fején. Felületes pillantás alapján úgy tűnhetett volna, hogy van valami komikus ebben az alakban. De elég vele két percet eltölteni egy helyiségben, és kiderül, hogy olyan ember, akinek sima gesztusai, félrepillantásai és beszédének dallama mind-mind vibráló erőt sugároz. Ez az erő pedig csak arra várt, hogy kitörjön, és elpusztítson valamit, összezúzza az embert, ha úgy tartja kedve. Olyan erőforrás, amely megtermeli magának az energiát, amit felhasznál, perpetuum mobile emberi test alakban.

Ott állt, és várta, hogy a kanapén ülő férfi megszólaljon.

Nem szerette ezt a könyvtárat. Mert nincsenek ablakai és csak egy bejárata van. Menekülés szempontjából elég rossz kiindulópont. Ráadásul a kanapé túl nehéz ahhoz, hogy fegyverként használható legyen, a fa íróasztal pedig a padlóba volt csavarozva, és ez csak súlyosbította a helyzetet.

Ami még rosszabb: az egész helyet valami irritáló, fojtogató érzés töltötte meg, mintha a szűkebb környezet magába szívta volna tulajdonosa jellemét. Úgy érezte, ha csak egy rossz gondolata is keletkezik, a helyiség észleli azt, a falak bezárulnak, összenyomják őt, majd – mint az elkapott légy megemésztésével végző húsevő növények – újra szétnyílnak, és a nagy ventilátor majd friss levegőt pumpál be, amely még az ő illatának maradványait is elsodorja.

– Korán jöttél – szólalt meg a kanapén ülő férfi. – Minimum két hónapra becsülted a munkát.

– A tervezés egyszerűbb volt, mint gondoltam. A célszemély nem volt megfelelően védve.

– Láttam a híradóban. Úgy tűnik, fogalmuk sincs, hogyan sikerült bejutnod.

– Abban nem vagyok biztos, hogy fogalmuk sincs, de úgy tűnik, ebben a szakaszban nem különösebben motiváltak, hogy megtaláljanak.

A milliomos feléje fordította tekintetét, de arca mozdulatlan maradt.

– Ezúttal mit raktál bele? Mi van benne?

Kihúzta a táskából a borosüveget, az alacsony asztalra tette a hamutartó mellé.

– Benne van a tervezés, a múzeumba való betörés, a rablás, és az azt követő háromnapos hajtóvadászat. Van benne egy kis üldözés is, csak néhány órányi.

A szivar óvatosan a hamutartóba került, a selyem szmokingzakós férfi pedig kézbe vette a borosüveget, szeme előtt forgatta, szemlélte.

– Cabernet Sauvignon – állapította meg.

– Igen. Ez a bizonyos palack az amerikai fajta. Cabernet Franc cuvée. A házasítás lehetővé teszi, hogy ne csak a bor készítésének lassúsága és a terv részletei derüljenek ki, hanem a rablás utáni embervadászat intenzitása is.

– Pontosan hogyan sikerült elmenekülnöd? – rándult a fekete szemöldök.

Nem válaszolt.

A kanapén ülő férfi elismerően bólintott.

– Jól van, jól van. Értem. Csak semmi spoiler. És miért a gyémánt? Annak idején a szobrocskáról is beszéltünk, az is lehetőség volt, ugye? Arról biztosan beszélhetsz.

– A gyémánt… nagyobb kihívás volt.

– És mit csináltál vele?

– Postán visszaküldtem a múzeumnak, miután megbizonyosodtam róla, hogy már nem követnek.

A főnök felvette a szivart.

– Másfél hónapig dolgoztál egy terven, kitaláltad, hogyan törj be egy múzeumba, bejutottál, elloptál egy 2500 karátos gyémántot, a holland királyi család tulajdonát, sikerült kijátszanod a rendőrséget, és mindezek után postán visszaküldted a múzeumba?

– Ajánlott levélben.

– Ajánlott levélben?

– Nem a gyémánt ellopása volt a célom. Felesleges és veszélyes volt megtartani. Az pedig, hogy visszakapták, jelentősen csökkenti az üldözésemre fordítandó erőforrásokat – felelte.

– Szép. Szép. Profi hozzáállás. Ez tetszik. Tetszel nekem.

– Köszönöm, uram.

– Van egy új munkám a számodra.

– Hallgatom, uram.

A szmokingzakó halkan zizegett, ahogy tulajdonosa hátradőlt, és kényelmesen elhelyezkedett a kanapén.

– Emlékszel a Merlot-ra, amit tavaly hoztál nekem?

– A monte-carlói meló?

– Igen.

– Szeretnék még egy palackkal belőle. Nem csak nekem, egy barátomnak is. Együtt akarjuk elfogyasztani.

– Értem.

Barát. Persze. Mintha lennének barátai, uram. Csak nem akarja, hogy lássák, milyen vérszomjas valójában. Semmi gond. Megértem.

– Nincs szükség semmi flancra. Csak semmi extravagancia. Felejtsük el a fő célpontokat. Csak az alapdolgot akarom. A tiszta élményt. Nem kell Monte Carlóig elmenni, barátom. Egyszerű, közel van. Felőlem valami hajléktalan fickó tarkójába is golyót ereszthetsz.

– Értettem.

– Vagy megfojthatod. Amihez kedved van, amit a legjobb megoldásnak tartasz.

– Értettem, uram.

– Az a fontos, hogy úgy csináld, ahogy én szeretném. Legyen kicsit drámai, legyen némi beszéd, legyen hangulata a dolognak. Látni akarom a szemét, amikor megérti, mi történik, és… néhány napon belül kellene.

– Nem probléma. Két-három nap múlva jövök az új Merlot-val.

– Apropó, muszáj Merlot-nak lennie?

– Nem, de szerintem egy Merlot lenne a legjobb. Tapasztalataim szerint jól illik a távolról szemlélt izgalmas, erőszakos eseményekhez. Valami mást szeretne?

– Nem, nem. Tényleg nem számít.

Újabb slukk a szivarból.

Újabb másodpercnyi emelkedett elmélkedés.

– Ez minden. Elmehetsz. A pénzt a Cabernet-ért… még ma kézbesítik neked.

– Köszönöm, uram. Szép napot!

Hirtelen sarkon fordult, és elhagyta a könyvtártermet. Odakint már lement a nap. A Hatos Számú a medence túloldaláról lapos pillantással figyelte távozásának minden mozdulatát.

4.

VENTURE ASSZONY KIS BEVÁSÁRLÓKOCSIJÁT húzta maga után, a kerekek zörögtek a temető kövezett útján.

Az este lassan ereszkedett a temető fölé, lehűtötte a levegőt, megkönnyítette a légzést. Mielőtt szokásos körútjára indult volna a városba, úgy döntött, meglátogatja a sírt, ahogyan azt már régóta tervezte, de a temetőbe érve bizonyára rossz irányba fordult, és rossz úton haladt, mert egyszer csak azt vette észre, hogy a sírkövek között bolyong, és a szürkületben hunyorogva azon gondolkodik, hogy Haim Wolff ezúttal hol a fenében bújt el.

Végül, miután végiggondolta addigi útját, sikerült megtalálnia a helyes leágazást. A keskeny út végén friss földkupachoz ért. Gyorsan haladt, a kerekes bevásárlókocsi nyikorgott és billegett mögötte. Nehézkesen lihegve megállt az új sír mellett. A halom fejénél rúd állt, amelyre egy vastag kartonpapírból készült tábla volt rögzítve. „Haim Wolff”. Ennyi volt a felirat.

Volt ott még valaki.

Magas sovány férfi; inge lazán lógott a testéről. Inggallérja alatt petyhüdt nyak lehetett, fölötte ráncos arc. Az enyhén görnyedt hát, a lehajtott fej és lesütött szem megtévesztő volt. A botot szorongató kéz azonban elárulta az igazat.

Nem úgy támaszkodott a botra, ahogy az öregek szoktak. Másfajta fogás volt, mintha a bot markolatát fogva az egészet a földbe akarná nyomni, leszorítani a földet, nehogy felfelé essen.

– Hogy vagy, Hershko? – kérdezte Venture asszony.

Yeshayahu Hershkowitz professzor ráemelte a tekintetét.

– Venture – ismerte fel, és elmosolyodott. – Hol voltál ennyi éven át?

– Ugyanott – mondta Venture asszony. – Eljöhettél volna legalább beköszönni, te huligán.

– Elfoglalt voltam, te pióca.

– Ugyan mivel voltál elfoglalva? Rektális vizsgálatokkal? Te vén szarházi!

– Az édesanyáddal – felelte Hershkowitz professzor. – Vele voltam elfoglalva. És borzasztó sokáig tartott.

– Idióta.

– Vénasszony.

Néhány percig mozdulatlanul álltak, nézték a sírt.

– Örülök, hogy találkoztunk, Venture – mondta az öregember, még mindig a kartonpapír fejfát és a ráírt nevet nézve.

– Én is, Hershko, én is – felelte Venture.

– Nü, szóval most már Wolffy is elment – jegyezte meg Hershko.

– Igen, nos, tudod, hogy van ez. Biztos elég jól megvannak ott fent – jelentette ki Venture. – Úgy tűnik, a végén mindenki elmegy.

– Remélem, jól érzi magát.

– Biztos vagyok benne. Wolffy mindig tudta, hogyan kell jól érezni magát. Ha az ottaniak esetleg nem tudnák, hogyan kell jól érezni magukat, ő majd megmutatja nekik.

– Ez már csak így van – nyögte Hershko. – Mindazok után, amit az ember az életében tesz, csak egy kis földhányás marad utána. Nem tudom, vajon a jövőben az emberek felismerik-e majd az ember igazi nagyságát még idelent?

– Ugye tudod, hogy Wolffy sok helyen van és sok emberben?

– Tudom. Mégis szomorú itt ez a sírhant.

– Ez mindenkire igaz errefelé – jegyezte meg Venture. – Több ezer márványlap, rajtuk nevek. Mindegyik alatt egy egész történet, amelynek nagy része elveszett.

– És ehhez az embernek meg sem kell halnia – mondta Hershko.

– Ezt hogy érted?

– Nézzük például az én életemet. Megmásztam a világ négy legmagasabb hegycsúcsát, puszta kézzel több németet öltem meg, mint ahányat meg tudok számolni, kobrákkal küzdöttem, amikor cirkusszal turnéztam Magyarországon, és az Egyesült Államokon parttól partig futottam át. De amikor a házamban lakó albérlő diáklányok kiülnek az erkélyükre és cigiznek, hallom, hogy azt mondják rám: „a cuki öreg az ötös lakásból”. Látod? Amikor fiatal voltam, a velük egykorú lányok elpirultak, és nem igazán tudták, mit csináljanak a kezükkel, amikor beléptem egy helyiségbe, most pedig azt mondják: „nézd, milyen cuki, amikor kimegy kidobni a szemetet”, „nézd, milyen aranyos azokkal a bevásárlószatyrokkal”, „olyan édes volt ma reggel, amikor elengedett maga mellett a lépcsőn, mert látta, hogy nagyon sietek…”

– Legalább kedvelnek téged – jegyezte meg Venture.

Hershko laza legyintéssel hárította ezt a megjegyzését.

– Buta puncik. Furcsa ábrákat festenek a körmeikre, szörnyű ízlésük van férfiak és cigaretták terén is. Sok mindent el lehet mondani rólam, de sosem voltam „cuki” és „aranyos”.

Venture asszony a bevásárlókocsijába nyúlt, kutatott egy ideig, majd elővett egy palackot.

– Mi van itt? – kérdezte Hershko.

– Nem jöttem el a temetésre – felelte Venture asszony –, ezért úgy gondoltam, most kijövök, iszom egyet az egészségére. L’chayim Wolffy. Szerintem ő is helyeselné. Iszol velem?

– L’chayim, l’chayim. De milyen ital?

– Magától értetődik. Jack Daniels.

– Tisztán, vagy valami más is van benne? – kérdezte Hershko. – Nem mintha gondom lenne, ha valami más is van benne, csak előre szeretném tudni.

– Tisztán. Színtiszta whiskey.

– Akkor jó.

Venture asszony két kis poharat vett elő, és egyiket az öregúr kezébe nyomta. Aztán kinyitotta a palackot, orra alá emelte, beleszagolt, és töltött.

– Ki beszél először? – Hershko.

– Te – felelte Venture asszony.

A professzor felemelte a poharát.

– Kedves Wolffy! Öröm volt ismerni téged. Öröm volt veled dolgozni. Minden nagyszerű dolog, ami velem történt az életben, a te rendelkezéseid szerint és miattad történt. Időnként néha-néha vitába keveredtünk, de tudom, hogy végső soron méltó és nemes volt a célod. Azt akartad, hogy az emberek megértsék egymást. Azt akartad, hogy az emberek egymás iránti szeretetben éljenek, és ezért tisztelgek előtted. Egy nagy generáció utolsó tagjai vagyunk, Wolffy. Még a legfiatalabbak is gyors hanyatlásnak indulnak, de te kiemelkedő voltál köztünk. Igazi titán. Annak a nagyszerű élménynek a szilánkjai, amit „életnek” neveztél, szétszóródtak a világban. És amíg gondolataid más emberek tudatában forognak, amíg vannak agysejtek, amelyekben megjelenik, mindaz, amit te gondoltál, addig, ami engem illet, még élsz. Salud, öreg barátom!

Felemelte poharát, halvány mosollyal nézett Venture asszonyra.

– Wolffy – szólt Venture asszony –, nem tudtam eljönni a temetésre. Remélem, nem neheztelsz rám. Soha nem voltál az a haragjában dagonyázó fajta, és most sincs okod felvenni ezt a komisz szokást. Igaz barát voltál, olyan ember, akinek sikerült földi éveibe egynél jóval több életciklust belezsúfolnia. Nagyon szerettelek és mindent köszönök neked. Bocsáss meg, hogy utolsó éveidben nem látogattalak meg gyakrabban. Voltak… bizonyos akadályok. L’Chaim! Míg újra találkozunk. Remélem, nem mostanában lesz, de addig is…

Felhajtották az italt.

– Ah – sóhajtott Hershko –, jó anyag.

– Az utolsó generáció, mi? – kérdezte Venture asszony.

– Aggasztóak a hírek – szólt Hershko. – Egy eltűnt Mianmarban, kettő közúti balesetben veszett oda, egy furcsa tűzvész Ausztráliában, és egy ideje nincs kapcsolat egy másik fickóval, aki magas sziklafalakat mászik Dél-Amerikában.

– Szerinted valaki…?

– Nehéz megmondani – felelte Hershko. – Ugyan miért akarna valaki ilyesmit csinálni? Igaz, hogy ez egy olyan szakma, ami eléggé kockázatos, de az elmúlt öt évben mintha állandóan furcsa balesetek történtek volna. Emberek tűntek el. A sorok ritkulnak, legalábbis azok szerint, amiket hallok, és hogy őszinte legyek, én még annyira nem is vagyok naprakész. Biztosan nem annyira, mint te.

– Hallottam a dél-amerikai emberről és a balesetekről. Mianmarról még nem tudok semmit – jegyezte meg Venture asszony. – Kezd aggasztóvá válni a helyzet.

– Új generációt kell kiképezni – vetette fel Hershko.

– Ezt most nem fontolgatjuk – felelte Venture. – Nincsenek meg hozzá a forrásaim.

– A helyzet kezd kritikussá válni – vélekedett Hershko.

– Majd meglátjuk – mondta erre Venture.

Néhány percig néma csendben maradtak.

– Oké – szólalt meg Venture. – Most mennem kell. Ma este még teszek egy kört, meglátjuk, lesz-e belőle valami.

– Sok szerencsét.

– Itt maradsz?

– Azt hiszem, maradok még egy kicsit. Nem sietek sehova.

Venture fogta kerekes bevásárlókocsiját, és elindult.

– Örülök, hogy találkoztunk, professzor úr.

– Én is örülök, hogy találkoztunk, cica – felelte Hershko.

– A memóriám már nem a régi. Emlékeztetnél, professzor úr, hogy melyik az a terület, amire specializálódtál, professzor úr?

Hershko elmosolyodott, egy szót sem szólt, Venture asszony pedig megfordult, és elindult a temetőből kifelé. Kerekes táskája zörögve zötyögött mögötte a macskaköves úton.

5.

MEGLEPŐ, DE A BAR NONE-BAN szinte egész este majdnem telt ház volt.

Osnat körülnézett a kocsmában, szabad széket keresett. Semmi. A bárpultnál volt három üres szék, de a gyéren álló asztalok körül (már amennyire a hely szűkössége megengedte, hogy bármi „gyér” legyen) egy fogpiszkálónak sem lett volna már hely.

Amikor Osnat néhány órával korábban megjelent a vendéglátóipari egységben, Venture asszonyt találta ott, ahogy szürke seprűjével az asztalok körül söpröget. Osnat intett, hogy „csak egy pillanat”, és felszaladt a második emeletre, a lakására, hogy letegye a kapott palackot, és felkapjon néhányat az új CD-k közül, amelyeket aznap este le akart játszani. Úgy döntött, hogy a The Smiths, az Oasis, a Radiohead és némi Beatles keverékét választja, hogy mindenki boldog legyen. Az este későbbi szakaszában talán megpróbál majd becsempészni néhány Subway számot is, a vájtfülűek kedvéért. Mire visszaért, Venture asszony már elment, de az este első vendége már ott ült a bárpultnál, és várta, hogy ő végre megjelenjen.

– Ragad – szólt Nati, azzal a tányért a konyha és a bárpult közötti ablak alá tette.

A Bar None ivójában nem voltak pincérek, sem pincérnők. Osnat volt a csapos, a pincér, a DJ; ő vette fel a telefont, ha csörgött (multitehetség!). Ha probléma merült fel, vagy bármiféle erőszak első jelét érzékelte, a konyhaablak irányába csettintett, és beszólt: „Nati!”. És Nati kijött a konyhából. Jelenléte megnyugtatóan hatott rá. Akik meglátták, rögtön úgy gondolták, hogy nincs az a probléma, ami nem oldható meg udvarias diskurzussal. Nati hatalmas testű férfi, szeme dülledt, bal fülcimpájától a nyakáig hosszú heg húzódott. A heg néma tanúbizonysága maradt annak, hogy négyéves korában csúnyán leesett egy nem biztonságos hintaágyról, de félelmetes hatással volt azokra, akiknek a fejében megfordult, hogy kocsmai verekedésbe keveredjenek.

Osnat felvette a tányért, a tömeghez szólt:

– Ki rendelt répaszeleteket szósszal?

Egy nagyon szűk pólós srác felállt az egyik asztaltól, felemelte a kezét.

Osnat letette a tányért a pultra, és halvány, fanyar mosollyal rámutatott.

– Köszönöm – szólt a vendég, azzal a pulthoz ment, és az asztalhoz vitte a tányért.

– Jó étvágyat! Jót tesz a szemnek – jegyezte meg Osnat.

Az asztalokat kisebb baráti társaságoknak vagy pároknak szánták, akik valamiért úgy gondolták, hogy ez egy jó hely arra, hogy egy kicsit jobban megismerkedjenek egymással. A facér pasik a bárpultnál ültek. Egyesek túl sokat beszéltek, mások egyáltalán nem szólaltak meg. Ezen az estén Osnat kedvenc, csendes típusai voltak a házban. A rövid hüvelykujjú idősebb férfi zöld baseballsapkában, aki éles oldalpillantásokkal szokta felmérni környezetét; a jó szemű fickó a szemközti házból, aki a sörét itta és közben végig a telefonját babrálta rövidnadrágban és a nyak közelében lukas izompólóban; meg egy sovány, kancsal pasi, aki előtt jegyzetfüzet hevert, amibe időnként leírt néhány szót, és végig egy üveg kólát markolgatott.

Maga a bárpult később került a helyiségbe. A hely eredeti tulajdonosa a szerény méretek miatt úgy döntött, hogy a bárpulton kell spórolni; ezért, hogy még egy negyed asztalt bepréselhessen a szűk helyre, kis lehajtható falapokat készített, lehajtható asztallapokat, amelyeket a bárpultnál lévő vendégek számától függően lehetett kinyitni vagy összecsukni. A tulajdonosok végül rájöttek, hogy ez lehetett az egyetlen olyan kocsma az országban, ahol nem volt valódi bárpult, ezért a Déjà Vu bár nevét, szemléletesebbre cserélték.

A Bar None. Manapság már nem pontos ez a név, mert a kis asztalokat lecsavarozták, és vékony facsíkokat illesztettek hozzá, így egyetlen keskeny, de egybefüggő pultlapot alkottak, vastag kis fapadokkal, de ez még így is sokkal jobb, mint a Déjà Vu volt.

Nyílt az ajtó. Húszas éveiben járó férfi lépett be: gyűrött szürke üzleti öltönyt viselt, legalább egynapos borostát és a tekintete is fáradtnak hatott. A bárpulthoz trappolt, leült, és megszólalt:

– Sört.

– Milyen márkájú legyen? – érdeklődött Osnat.

– Nem számít – felelte a vendég, és legyintett. – Csak erjesztett legyen és folyékony.

Osnat kriglit vett elő, megnyitotta a csapot, teletöltötte az ivóedényt, és letette a pultra a férfi elé. Az illető ránézett, és fáradtan bólintott.

– Hm, nehéz nap volt, mi? – kérdezte Osnat.

A vendég ismét bólintott, és kis kortyot ivott.

– Szóval, összegezzük a helyzetet – szólt Osnat, és a pultra hajolt: – Nem is olyan rossz a dolgok állása, mint amilyennek látszik. Egyszerűen nem voltak egymásnak valók; a pasi egy seggfej, de legalább a fizetését postára adja. Ami nem öl meg, az megerősít, ugye. Nincs értelme harcolni azzal, amin nem tudsz változtatni. Az a nő amúgy sem volt elég jó neked. A munka szar, és jó, hogy elmentél. Legközelebb megcsinálod, a tiéd lesz. Ez egy folyamat, légy türelmes! Egy ponton nemet kell mondanod; nézd a jó oldalát, és ha a valóságot nem lehet megváltoztatni, akkor lehet, hogy neked kell változtatnod a hozzáállásodon.

– Mi van?! – kérdezte a vendég.

– Ezek a legjobb együttérző szövegeim – mondta Osnat, és vállat vont. – Valamelyik biztosan passzol és hatásos.

Válasz: aprócska mosoly.

– Köszönöm, jól vagyok.

– Igen, remek vagy. Persze, persze, nagymenő életet élsz – jegyezte meg Osnat. – Az én hibám. Valaki másnak fogom elpuffogtatni a közhelyeimet.

A vendég újabb kortyot ivott söréből.

– Nem, nem, ezek teljesen jó szövegek. Csak az én esetemben már eldőlt a dolog.

– Szóval, ki vele – biztatta Osnat. – A nagyon kétségbeesetteknek nálunk különleges kedvezmény jár.

A férfi ismét elmosolyodott, Osnat pedig folytatta a már régen tiszta pohár törölgetését.

– Mi a baj? – kérdezte halkan.

– Szerelmes vagyok.

– És a nő nem szeret?

– Tessék? Nem ez a helyzet. Csak szerelmes vagyok. Ez nem elég baj?

– Miért baj?

– Te most viccelsz? Vége van. Mindennek vége. Az utolsó megállónál járok a végállomás előtt.

– Mi történt?

– Azt hittem, még van egy kis időm. Még mindig nagyon sok dolog van, rengeteg tennivaló. Annyi nő van még hátra! Istenem, miért most, miért pont most hoztad el hozzám őt? Micsoda pazarlás, micsoda kolosszális pazarlás! – Hitetlenkedve ingatta fejét. – A csapda rám csapódott. Kész, annyi.

– Hermetikusan lezárult, haver – jegyezte meg Osnat. – Az ilyesmi hermetikusan szokott lezárni.

Igen, tény és való, hogy elég sok félőrülttel találkozott már ennél a pultnál.

– Te még nem jártál itt, igaz?

– Igaz – felelte a vendég.

– Az első sört a ház állja.

– Köszönöm, kisasszony.

– A második sör, dupla áron.

– De akkor…

– Csak vicceltem. Nyugi. Igyál valamit! És ne feledd, hogy a világon ebben a pillanatban söröző emberek kilencven százaléka nagyon szívesen cserélne veled!

A szakállas, zöld baseballsapkás fickó a bár másik végében felröhögött.

– Mi a helyzet, Bijo? – tette fel neki a kérdést Osnat.

Tényleg Bijo a neve? Persze, hogy nem. De így mutatkozott be, amikor először felbukkant a bárban, úgyhogy Osnat is így nevezte, akár tényleg így hívják, akár nem.

– Jól hallottam, hogy azt mondtad, a nagyon kétségbeesett emberek különleges kedvezményt kapnak?

– Te nem vagy kétségbe esve, Bijo! Elég régóta ismerjük egymást ahhoz, hogy ezt pontosan tudjuk.

– De itt olyan az ételek minősége, hogy ez önmagában kétségbeesésre ad okot.

– Hallom! – hallatszott a konyhából.

– A salátaöntet teljesen ízetlen! – kiabált vissza Bijo. – Annyira ízetlen, hogy ennél íztelenebb már nem is lehet.

– Az Ezersziget öntetre gondolsz? – kérdezte Osnat.

– Ezer sziget? Egy frászt! Háromszáz sziget sincs benne. És különben is, bár lehet, hogy ebben a pillanatban nem vagyok kétségbeesve, de esküszöm neked, hogy ha még egy Pixies számot hallok, felállok, hazamegyek, lángszóróval jövök vissza, és felgyújtom ezt a helyet a vendégekkel együtt.