Írta: Hannah Grace

A mű eredeti címe: Icebreaker

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztő: Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Hannah Grace

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóillusztráció: Leni Kauffman

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 763 4 (epub), kiadói kód: MX-1727

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; Tel.: (62) 548-444

e-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Erinnek, Kiley-nak és Rebeccának

Köszönöm, hogy hittetek bennem.

Ez a könyv nektek szól, srácok.

Lejátszási lista

CRUEL SUMMER | TAYLOR SWIFT

02:58

KISS ME MORE (FEAT. SZA) | DOJA CAT

03:29

TALKING BODY | TOVE LO

03:58

SHUT UP | ARIANA GRANDE

02:38

IDGAF | DUA LIPA

03:38

ENERGY | TYLA JANE

03:20

MOTIVATION | NORMANI

03:14

ONE KISS (WITH DUA LIPA) | CALVIN HARRIS

03:35

DANCE FOR YOU | BEYONCÉ

06:17

NEEDY | ARIANA GRANDE

02:52

WHO’S | JACQUEES

03:06

LOSE YOU TO LOVE ME | SELENA GOMEZ

03:23

KISS ME | SIXPENCE NONE THE RICHER

03:29

BOYFRIEND (WITH SOCIAL HOUSE) | ARIANA GRANDE

03:06

RUMORS (FEAT. ZAYN) | SABRINA CLAUDIO

03:46

MORE THAN ENOUGH | ALINA BARAZ

02:31

YOU SHOULD SEE ME IN A CROWN | BILLIE EILISH

03:01

I’M FAKIN | SABRINA CARPENTER

02:55

MAKE ME FEEL | JANELLE MONÁE

03:14

CAN I | KEHLANI

02:48

A korcsolya volt az, amibe beleönthettem a szívemet és a lelkemet.

– Peggy Fleming, olimpiai bajnok amerikai műkorcsolyázó

Első fejezet

ANASTASIA

– ÚJRA, ANASTASIA!

Ha még egyszer együtt, egy mondatban hallom az újra és az Anastasia szavakat, nagy valószínűséggel kitérek a hitemből.

Már reggel óta a még megmaradt utolsó idegszálamat gyűröm, miután egyenesen a pokol legmélyebb bugyraiból küldött másnapossággal ébredtem, úgyhogy a legkevésbé sincs most szükségem arra, hogy Aubrey Brady edző engem vegzáljon.

Arra összpontosítok, hogy elnyomjam a bosszúságomat, ahogy teszem ezt minden egyes edzés alkalmával, amikor csak szent céljává teszi, hogy feszegesse a határaimat. Miközben azt mondogatom magamnak, pont ez az odaadása az, amitől olyan nagyszerű edző, arra a döntésre jutok, hogy jobb, ha csak gondolatban vágom hozzá a korcsolyámat.

– Pontatlan vagy, Stas! – kiáltja felém, ahogy elsuhanunk előtte. – A pontatlan lányok nem kapnak érmet!

Mit is mondtam azzal kapcsolatban, hogy nem vágom hozzá a korcsolyámat?

– Gyerünk, Anastasia! Most az egyszer erőltesd már meg magadat kicsit – cukkol Aaron, amikor pedig vetek felé egy jéghideg pillantást, még a nyelvét is rám ölti.

Aaron Carlise a legjobb férfi műkorcsolyázó, aki csak akad a kaliforniai Maple Hills Egyetemen. Amikor nekem ajánlottak egy helyet az egyetemen, a partneremnek viszont nem, Aaron szerencsés módon ugyanebben a szituációban találta magát, és így párba álltunk. Ez a harmadik év, hogy együtt korcsolyázunk – és a harmadik év, hogy felmossák velünk a padlót.

Van egy elméletem, miszerint Aubrey szovjet kém. Mondjuk, bizonyítékom az nulla, az elméletem pedig nem igazán van kidolgozva. Vagyis semennyire sem. De néha, amikor arról ordibál nekem, hogy húzzam ki magamat és emeljem fel az államat, esküdni mernék, hogy megvillan kicsit az orosz akcentusa.

Ami igencsak érdekes egy, a montanai Philipsburgből származó nő esetében.

Brady elvtársnő igazi műkorcsolya-szupersztár volt a maga idejében, a mozdulatai pedig még ma is finomak és megfontoltak, olyan kecsesség rejtőzik bennük, hogy ránézésre nehéz elhinni, ilyen hangerővel képes ordibálni.

Őszülő haját mindig szoros kontyba hátrafogva viseli, ami kiemeli éles arccsontját, és folyton ikonikus, fekete műszőrből készült kabátjába burkolódzik – Aaron gyakran viccelődik azzal, hogy abban rejtegeti a titkait.

Az a pletyka járja, hogy úgy volt, kijut az olimpiára a partnerével, Wyatt-tel. Viszont aztán Wyatt és Aubrey kicsit túl sokat gyakorolta azokat a bizonyos emeléseket, mire Aubrey a végén egy babával, és nem egy medállal lett gazdagabb.

És ezért van olyan pocsék kedvében, amióta csak huszonöt évvel ezelőtt nekiállt edzősködni.

A „Clair de Lune” véget ér, ahogy Aaronnel egymással szemben állva befejezzük a rutinunkat – az orrunk majdnem összeér, a mellkasunk vadul hullámzik, miközben igyekszünk levegőhöz jutni. Amikor végül meghalljuk a magányos tapsot, elhúzódunk egymástól, és elindulunk oda, ami kétségkívül a következő fejfájásom forrása lesz.

Még meg sem álltam, amikor a Brady már rám is szegezi összehúzott, zöld szemét.

– Mikor fog már végre összejönni az a Lutz? Ha nem megy, akkor ki kell vennünk a kűrötökből.

Brady mellett jelen pillanatban az keseríti meg leginkább az életemet, hogy anélkül összehozzak egy négyfordulatos Lutzot, hogy seggre esnék. Az ég tudja, már mióta gyakorlom, de valahogy mégsem akar összejönni. Aaronnek hibátlanul megy, ami az elsődleges oka annak, hogy meggyőztem a koreográfusunkat, tegye bele a kűrünkbe.

A büszkeség őrült egy dolog. A műkorcsolya esetében meg aztán kiemelten őrült, mert ha az ember elrontja, akkor arccal a kemény jégen csattan. De inkább nyalom fel a jeget, mint hogy nézzem Aaron idegesítő, ál-csalódott képét, valahányszor csak szóba kerül, hogy vegyük ki.

– Már alakul, edző – mondom annyi megjátszott lelkesedét erőltetve a hangomba, amennyit csak bírok. – Fejlődök. Még nem tökéletes, de töretlenül gyakorlok.

Ez egy aprócska, teljesen ártalmatlan hazugság. Valóban fejlődök. Amit viszont elfelejtek megemlíteni, hogy ez a fejlődés egyelőre csak a jégen kívül látszódik, méghozzá leginkább akkor, amikor rá vagyok csatolva azokra az eszközökre, amik segítenek fejlődni.

– Tényleg fejlődik – hazudja Aaron, karját a vállam köré kanyarítva. – Már csak egy kis idő, A.B.

Kedves Aarontől, hogy kiáll mellettem, és úgy tesz, mintha egy csapat lennénk KGB Aubrey előtt. Már csak azért is, mert négyszemközt meg azt mondja, csak akkor fog összejönni a Lutz, ha nekiállok doppingolni, és építek egy időgépet, amivel visszaszerezhetem a pubertás előtti testemet.

Aubrey érthetetlenül motyog valamit, aztán nemtörődöm módon int, hogy mehetünk.

– Holnap várlak titeket ugyanitt, és nagyra értékelném, ha egyikőtök sem lenne másnapos. Biztos vagyok benne, ha edzés előtt teletömitek magatokat a Kenny’s büfében, az egyikőtöknek sem fog segíteni bejutni az olimpiai csapatba. Megértettük egymást?

A francba.

– Igen, edző – mondjuk egyszerre.

Amikor végre kisétálok a női öltözőből, Aaron a telefonját bámulva vár rám a portán.

– Kibaszottul megmondtam, hogy tudni fogja. – Amint elég közel érek hozzá, hogy eltaláljam, nagyot nyögve a hasa felé lendítem a táskámat. – Még csak nem is ettem semmit!

Aaron felnyög a becsapódástól, aztán kikapja a kezemből a táskámat és a vállára kanyarítja.

– Annak a nőnek olyan a szaglása, mint egy vérebnek.

Mint igaz az élet legtöbb területére, a műkorcsolya is sokkal könnyebb, ha férfi az ember, mivel akkor senki sem emelgeti és hajítja keresztül a termen napjában kétszer.

Az első egyetemi évemben sikerült felszednem azt a bizonyos elsőévesekre jellemző hét kilót. Nos, az én esetemben ez inkább két és fél kiló volt, de Aaron szerint kezdtem túl nehéz lenni ahhoz, hogy emelgessen, úgyhogy azóta egy grammot sem híztam.

Szinte vallásos odaadással igyekszem ragaszkodni a diétámhoz, bár azért itt-ott becsúszik egy buli, hogy megőrizzem a józan eszemet. A legjobb barátnőm huszonegyedik születésnapja tökéletes alkalom volt arra, hogy kicsit bevaduljak, akkor is, ha ez azt jelentette, hogy utána másnaposan kellett szembenéznem Bradyvel.

Beszállunk Aaron vadiúj G-Wagenjébe, ami a legújabb bűntudat-csillapító ajándék a félrekefélő, de dúsgazdag apjától, és elindulunk haza. Első év végén Aaronnel úgy döntöttünk, jó buli lenne hármasban összebútorozni a legjobb barátnőmmel, Lolával. A beosztásunk hasonló, az életünk pedig a korcsolya körül forog, úgyhogy olyan magától értetődőnek tűnt az egész.

Aaron ráfordul a Maple Avenue-re, majd vet felém egy pillantást, ahogy a legértékesebb tulajdonom után kutatva feltúrom a kézitáskámat.

– Mit mond a határidőnaplód, mi a ma esti program?

A szememet forgatva elengedem a fülem mellett csipkelődő hangsúlyát.

– Lepedőakrobatika.

– Fúj – mondja Aaron, orrának hegye ráncba szalad, ahogy grimaszol. – Már az is elég gáz, hogy előre megtervezed, mikor eszel és alszol, de most komolyan azt is előre le kell fixálnod, mikor szexelsz?

Az alvással meg az evéssel kapcsolatban nem kamuzok – életem minden egyes percét gondosan beosztottam az én hűséges határidőnaplómban, amit a barátaim egyformán viccesnek és nevetségesnek gondolnak. Nem mondanám, hogy irányításmániás lennék, de akkor is nekem kell irányítanom a dolgokat.

A kettő közt kétségkívül van különbség.

Megrántom a vállamat, és elnyomom a vágyat, hogy az orra alá dörgöljem, vele ellentétben én legalább szexelek.

– Ryan elfoglalt srác, én pedig elfoglalt lány vagyok. Olyan sok időt szeretnék vele tölteni, amennyit csak lehet, mielőtt elkezdődne a kosárlabdaszezon.

Ryan Rothwell százkilencvennyolc centi, vegytiszta sportolói tökéletesség. Az egyetemi csapat irányítója és kapitánya épp olyan komolyan veszi a sportját, mint én az enyémet, ennek nyomán tökéletes alany a kettőnk közti csak-semmi-érzelem helyzethez. Az extra az egészben, hogy Ry hihetetlenül édes srác, úgyhogy remek barátok is lettünk a kölcsönösen előnyös megegyezésünk alapján.

– Nem hiszem el, hogy még mindig vele kavarsz. Az a pasas vagy kétszer akkora, mint te, hogy nem lapít palacsintává? Ne, várj! Nem akarom tudni.

– Tudom, hogy mekkora. – Kuncogva addig csipkedem az arcát, amíg félre nem löki a kezemet. – Ez a lényeg.

A legtöbben azt feltételezik, Aaron és köztem több van, mint munkakapcsolat, de a viszonyunk inkább testvéri. Nem mintha nem lenne jóképű, egyszerűen csak sosem alakult ki semmiféle romantikus vonzalom kettőnk közt.

Aaron jóval magasabb nálam, kidolgozott, izmos és nyurga teste pedig egy táncoséra emlékeztet. Fekete haját rövidre nyírva hordja, és esküdni mernék, hogy szempillaspirált használ, mivel égkék szemét a legsötétebb, legirigylésreméltóbb pillák keretezik, amik élesen elütnek sápatag bőrétől.

– Immár hivatalosan is túl sokat tudok a szexuális életedről, Anastasia.

Aaron képtelen eldönteni, bírja-e Ryant vagy sem. Néha jól elvannak, és akkor Ryan olyannak láthatja Aaront, amilyennek én is – valakinek, akivel jó móka együtt lógni. Minden egyéb alkalommal azonban az ember már azt hinné, Ryan személyesen tette tönkre Aaron életét, vagy valami ilyesmi. Aaron hajlamos kínosan hirtelen és durva lenni. Elég kiszámíthatatlan, de Ryan fel sem veszi, és szerinte nem kéne aggódnom miatta.

– Ígérem, többé fel sem hozom egészen hazáig, ha te meg megígéred, hogy később átdobsz Ryanhez.

Aaron ezen elgondolkodik egy pillanatra.

– Oké, megegyeztünk.

LOLA FELPILLANT A SALÁTÁJÁBÓL, amit éppen agresszíven szurkál a villájával, és puffogva kifújja a levegőt.

– Csak azt szeretném tudni, vajon Olivia Abbott mégis kinek a farkát szopogatja, hogy már harmadik éve zsinórban ő kapja a főszerepet?

Nem állom meg, hogy fel ne szisszenjek durva szavai hallatán, de tudom, nem gondolja komolyan. Már így is elég tropán érezte magát ma reggel, hála a tetemes alkoholmennyiségnek, amit tegnap este ledöntöttünk a születésnapja alkalmából, úgyhogy a mai nap nem éppen a legjobb arra, hogy megtudja, nem kapta meg azt a szerepet, amire áhítozott.

Minden egyes előadást láttam az elmúlt két évben, és Lo éppen olyan jól tudja, mint én, hogy Olivia elképesztően jó színész.

– Nem lehet, hogy egyszerűen csak nagyon tehetséges? És senki farkát sem szopogatja?

– Anastasia, nem lennél csak öt percig kicsinyes a kedvemért, és tennél úgy, mintha nem tudnám, hogy Olivia jobb nálam?

Aaron ledobja magát a mellettem heverő székbe, és kikap egy réparudat a tányéromból.

– Miért is vagyunk mi kicsinyesek?

– Olivia Abbott – feleljük egyszerre Lolával, bár barátnőm hangszínéből csak úgy süt az ellenszenv.

– Szexi csaj. Talán a legszexibb az egész campuson – mondja Aaron lazán, egyértelműen észre sem véve, hogy Lola álla leesik. – Szingli?

– Mégis honnan a francból kéne tudnom? Senkivel sem áll szóba. Csak belibben, megkaparintja a szerepet, amire pályázom, aztán folytatja anomáliaként leélt életét.

Lola előadóművészetet tanul, ahol íratlan szabály lehet, hogy az embernek hatalmas személyiséggel kell rendelkeznie, mivel az összes szaktársa, akivel csak találkoztam, mind olyan, mint ő. Velük lenni még külső szemlélőként is egy kimerítő csata a figyelemért, de Olivia magának való, és ez úgy tűnik, valamiért zavarja az embereket.

– Sajnálom, Lols. De mindig lesz legközelebb – vigasztalom. Mindketten tudjuk, ez semmit sem jelent, de Lola azért még felém dob egy puszit. – És ha ettől jobban érzed magad, még mindig nem megy a Lutz. Erre Aubrey is hamarosan rájön majd, és száműz Szibériába.

– Ó, ne. Hivatalosan is kész csődtömeg vagy, mégis hogy leszel képes valaha is jégre lépni? – vigyorog Lola csillogó szemmel, ahogy vetek felé egy szúrós pillantást. – Majd összejön, drágám. Olyan keményen dolgozol. – Tekintete Aaron felé téved, akit egy cseppet sem érdekel a beszélgetésünk, úgyhogy inkább a telefonját nyomkodja. – Hé, Jéghercegnő! Nincs kedved segíteni egy kicsit?

– Ha? Bocsi, ja, te is szexi vagy, Lo.

Meglep, hogy nem látom szállni a füstöt Lola füléből, ahogy leordítja Aaron fejét, amiért nem figyelt rá.

Lassan visszahúzódom a hálószobámba, mivel nem szeretném magamra vonni a figyelmet, és lakótársaim vitájának kereszttüzébe sem akarok kerülni.

Aaron, akárcsak én, valóban egyke. Két öregedő, középnyugati szülő csodagyereke, akik kétségbeesetten igyekeznek egyben tartani a házasságukat. Másokkal élni, miután tizennyolc éven keresztül ő volt a szülei szeme fénye, nagy változás volt mind az ő, mind a mi számunkra, akik kénytelenek vagyunk elviselni őt a hangulatingadozásaival együtt.

Most, hogy többé már nincs Chicagóban, a szülei kapcsolata nem éppen a legjobb, mindig tudjuk, mikor fordulnak rosszabbra a dolgok, mert olyankor Aaron kap valami pofátlanul drága és szükségtelen ajándékot.

Mint például a G-Wagont.

Kettőnkkel ellentétben Lola népes családból származik. Miután ő a legkisebb és az egyetlen lány, garantáltan övé volt az első hely otthon, úgyhogy nem okoz neki problémát helyre tenni Aaront.

Még mindig a szobámban rejtőzöm, amikor rezegni kezd a telefonom, és Ryan neve felvillan a képernyőn.

RYAN

A srácok bulit akarnak rendezni este. Inkább nálad?
Úgy volt, hogy valami lelkesítő gyűlésre vagy mi a szarra mennek, de most meg inkább itthon maradnának.
Csak szeretnék veled lenni.

Persze, bár a lakótársaim itthon vannak.
Csendesnek kell majd lennünk.

Ha.
Ezt talán mondhatnád a tükörképednek.
Most szabad vagy?

Ja, gyere át.

Indulok. Viszek nasit.

– Mindenki kibékült? – kérdezem óvatosan, ahogy a hálószobámból a nappaliba merészkedem. Mindketten meredten bámulják a tévét, amiben éppen a Gyilkos elmék ismétlése megy, de azért kapok egy erőtlen „ja”-t válaszként, jelezve, hogy biztonságban megközelíthetem őket.

A kanapé fölött áthajolva belemarkolok a kettejük közt pihenő pattogatott kukoricával teli tálba, majd gondolatban gyorsan meg is jegyzem magamnak, hogy ne felejtsem el ezt hozzátenni az ételfigyelőmhöz, amikor visszamegyek a szobámba.

– Szóval a kosárlabdacsapat bulit tart. Arra gondoltam…

– Hogy elmennénk-e veled? – vág a szavamba Aaron, hangjában tőle szokatlan reménykedéssel.

– Nem?

Lola hirtelen felém fordul, vörös tincsei válla körül ugrálnak, arcáról csak úgy süt az öröm.

– Hogy nem bánjuk-e, ha Ryan átjön?

– Ja. Mégis honnan…?

– Ide vele, Carlisle – nevet Lola Aaron felé tartva kezét. A srác belenyom néhány húszast a markába, majd motyog valamit a bajsza alatt, amíg a lány megszámolja a pénzt. – Hallottunk a buliról, és nem gondoltam, hogy szívesen szexelnél, miközben részeg elsőévesek smárolnak az ajtó túloldalán. Mi majd átsétálunk oda.

Aaron apjának a jobbféle bocsáss meg ajándékainak egyike a közös lakásunk. Vagy azután történt, hogy viszonyt folytatott a titkárnőjével, vagy az előtt, hogy eldöntötte, lefekszik a belsőépítésszel. A Maple Tower egy gyönyörű lakóépület a campus szélén, a lakásunkból pedig remek a kilátás, és rengeteg természetes fényt is kapunk.

Az épületben nem csak diákok laknak, úgyhogy egész békés hely, de elég közel van mindenkihez ahhoz, hogy könnyű legyen hazabotorkálni egy-egy buli után.

Aaronnek és nekem nem lenne szabad bulikba járnunk, de amiről Aubrey nem tud, az nem is fáj neki.

MÁR VÉGIGNÉZTEM, HOGY PRÓBÁL fel Lola tíz különböző ruhát, amikor Ryan rám ír, hogy már jön felfelé, kifogást szolgáltatva nekem arra, hogy magára hagyjam Lolát és az ő tíz majdnem tök egyforma, fekete ruháját.

A pillangók, amik felröppennek a hasamban, valahányszor csak kopogtatnak az ajtón, és már tudom, a másik oldalán Ryan áll, először furcsák voltak, mostanra azonban már egészen édesnek találom őket.

Ryan válla szinte ajtófélfától ajtófélfáig ér, amikor kinyitom az ajtót, hogy beengedjem. Kócos, szőke haja még nedves, erős narancs, és még valami más illatot áraszt, amit nem tudok beazonosítani, de mostanra furcsamód megnyugtatónak érzem. Lehajol hozzám, és ajkát finoman az arcomhoz érinti.

– Szia, szépségem!

Átnyújt egy zacskó nasit, mindenáron ragaszkodik hozzá, hogy folyton magával hozzon egyet, mivel állítólag nem eszem eleget, és nincs nálam semmi finom, amikor átjön. Ryan többet eszik, mint bárki, akit csak ismerek, és szerinte csak az a finom, ami tele van nyomva cukorral.

Valamiért Aaron és Lo úgy bámulnak minket a nappaliból, mintha korábban még sosem láttak volna emberi lényt. Amikor Ryan észreveszi őket, felkacag. Szerencsére mostanra már hozzászokott a furcsaságaikhoz, és halkan oda is köszön nekik, miközben a hálószobám felé vezetem.

– Hé, Rothwell? – kiáltja Lola, ahogy az ajtómhoz érünk.

Ryan elengedi a kezemet, és barátnőm felé fordul.

– Igen?

Lola áthajol a kanapé fölött, és tudom az arcára kiülő hamiskás mosolyból, hogy nem akarom hallani a mondandóját.

– Mivel a szobám Stassie-é mellett van, és egész este a nyögéseidet meg a golyóid csattogását hallgathatom majd… – A szemem hatalmasra kerekedik Ryan háta mögött. – …megadnád a szobád kódját, hogy ne kelljen megküzdenem a közös mosdóért?

A campusi kollégiumban biztonsági okokból számkóddal nyíló elektromos zárak vannak. Ryan szobájához privát fürdő is tartozik, úgyhogy Lo kérése még csak nem is rossz ötlet, tekintve, hogy minél többet isznak az emberek, annál nevetségesebb sor áll a mosdó előtt.

A fogalmazásán még komolyan dolgoznia kéne.

– Persze, majd átdobom üzenetben. Csak semmi szaglászás, Mitchell! Tudni fogom, ha megpróbálkozol vele.

Lola ujjaival a béke jelét formálva felemeli a kezét.

– Cserkész becsszó. Jó hancúrt!

– Jézusom, Lols – nyögök fel elég hangosan ahhoz, hogy ő is meghallja, ahogy berángatom Ryant a szobámba Lola elől. – Bocsi!

– Kedvelem. Vicces csaj – kuncogja Ryan, két kezébe fogja arcomat, és úgy fordítja a fejemet, hogy meg tudjon csókolni.

A csókja először lágy, aztán egyre sürgetőbbé válik, ahogy nyelve az enyémnek feszül. Keze finoman végigsiklik a testemen, míg végül elér a combomig, majd egyetlen gyors mozdulattal felkap. A lábam automatikusan a dereka köré fonódik – miután már annyiszor csináltuk ezt, a testem már jól ismeri az övét.

Odakintről dörömbölés hallatszik, ami azt hiszem, a lakótársaim távozásának hangja, de minden egyes forró csók, amit Ryan a nyakamon hagy, eltereli róla a figyelmemet. Meg kéne lesnem, valóban elmentek-e, azonban ez abban a pillanatban kimegy a fejemből, hogy Ryan az ágyra fektet és fölém hajol.

– Milyen volt a napod? – motyogja a fülembe.

Mindig ezt csinálja. Tökéletesen megcsókol, testével a lábam közé bújik, eléggé rám nehezkedik ahhoz, hogy ne bírjak magammal, összezavarja a gondolataimat, aztán feltesz valami teljesen hétköznapi kérdést, mint például, hogy milyen napom volt.

Abban a pillanatban, hogy megpróbálnék válaszolni, ujjai a pólóm alá csusszannak, orra hegyét végighúzza az állkapcsom íve mentén. A bőröm minden egyes négyzetcentimétere bizsereg, pedig még nem is csinált semmit.

– Olyan, ah, ahm, jó volt, én, mhmm, korcsolyáztam…

A teste megremeg, ahogy felkacag.

– Mhmm korcsolyáztál? Érdekesnek hangzik. Miért nem mesélsz még nekem, Allen?

Gyűlölöm őt. Nagyon, nagyon, nagyon gyűlölöm.

Amíg lefejti rólunk a ruháinkat, mígnem már csak az alsóneműnk marad rajtunk, én érthetetlenül motyogok valamit a jégről meg az oroszokról. Ryan teste még egy görög istent is megríkatna. A bőre barna a miamii nyaralójukban töltött nyár után, a hasán pedig több a kocka, mint meg tudnám számolni.

Felejtsük is el a görög isteneket, ettől még én is legszívesebben elbőgném magam.

A csípőm két oldalán megragadja a bugyimat, vár, amíg nem bólintok, majd lassan lehúzza a lábamon, a háta mögé hajítja, és szétfeszíti a combomat.

– Stas.

– Igen?

A homloka ráncba szalad.

– Lola tényleg hallja a golyóimat?

Második fejezet

NATHAN

VAN EGY KÉZ A FARKAM mellett, ami nem az enyém.

A lány mélyen alszik és hangosan horkol, miközben karja a derekam köré fonódik, keze pedig a boxerem alá csusszan. Óvatosan kihúzom és alaposan szemügyre veszem – hosszú műkörmök, Cartier gyűrűk, és egy Rolex a kecses kacsóján.

Ez meg mégis ki a fasz?

Még egy, az ég tudja, mivel töltött éjszaka után is drága illata van, a vállamra pedig hosszú, aranybarna tincsek hullanak, ahogy mellettem fekszik.

Nem lett volna szabad elmennem arra a bulira tegnap este, de Benji Harding, meg a többi kosaras srác levakarhatatlan kis bestiák. Bármennyire is szeretek bulikat tartani, nincs is jobb annál, mint amikor valahová máshová megy el az ember, utána pedig hazatér a csendes otthonába, ami nincs tele a mások kuplerájával.

Főként, ha az ember az effajta kuplerájról beszél. Arról, amikor az ember egy nő mellett ébred, és fogalma sincs, mégis ki a fene az.

Az agyam józanabbik része azt súgja, forduljak meg, és vessek egy pillantást a lányra, de egy másik része, ami emlékszik az összes hülye helyzetre, amibe sikerült belekevernünk magunkat, emlékeztet rá, hogy részeg Nate egy seggfej.

Az a része az agyamnak őszintén aggódik, hogy a csajról kiderül, valakinek a húga, vagy, ami még rosszabb, valakinek az anyja.

– Nyugton maradnál végre? – csattan fel a rejtélyes vendégem. – Mi a fasz van a sportolókkal meg a kora reggelekkel?

Az a hang. Az, amit azt kívánom, bárcsak ne ismernék fel.

Ó, bassza meg!

Lassan megfordulok, hogy megerősítsem a legrosszabb félelmemet: azt, hogy tegnap este lefeküdtem Kitty Vincenttel.

És meg is teszem.

Egészen békésnek tűnik, amikor aludni próbál – arcának vonásai lágyak és gyengédek, csücsörítő ajka pirospozsgás. Az alapján, hogy milyen nyugodtnak tűnik most, az ember nem is gondolná, hogy amúgy egy idegbeteg ku…

– Mit bámulsz, Nate? – A szeme felpattan, aztán amilyen kibaszott egy házisárkány, egyetlen pillantással darabokra szed.

Kitty Vincent tankönyvi mintapéldája az elviselhetetlen, apuci hitelkártyájával játszadozó gazdag lányoknak, az egyetemen fellelhető nők egyik alfajának, aminek amúgy kész szakértője vagyok abból fakadóan, hogy szinte már az összessel lefeküdtem.

Kivéve ezt az egyet.

Úgy volt, hogy ezt itt sosem fogom megdönteni.

Külsőleg nincs vele semmi baj. Hogy őszinte legyek, a csaj észvesztően dögös. Csak közben meg embernek egy borzadály.

– Jól vagy? – kérdezem óvatosan. – Szükséged van valamire?

– Igen, arra, hogy ne bámulj már úgy, mintha még sosem láttál volna meztelen nőt az ágyadban – vág vissza, ahogy felül és nekitámaszkodik az ágy támlájának. – Mindketten tudjuk, hogy már láttál, és kezdesz kiakasztani.

– Le vagyok döbbenve, Kit. Én, öhm, nem emlékszem, hogy is történt ez az egész…

Arra emlékszem, hogy a buliban próbáltam rávenni Summer Castillo-Westet, hogy adja meg a számát, amivel eddig minden szeptemberben megpróbálkoztam, aki aztán tragikus módon, zsinórban negyedszerre is elküldött a búsba. Arra is emlékszem, hogy sörpongoztam Danny Adekelével, és kikaptam, amit meg legszívesebben elfelejtenék, de arra továbbra sem emlékszem, hogy ez hogyan történt.

– Ó, a francba. Várjunk csak, te nem Dannyvel jársz?

Kitty kék szemét forgatja, majd az ágyam melletti asztalon pihenő táskája felé nyúl, és elkáromkodja magát, amikor látja, hogy a telefonja lemerült. Miután kisöpri haját az arcából, végre rám néz. Eddig nem is tudtam, hogy egy nőt képes ennyire zavarni a létezésem.

– Szakítottunk.

– Igaz, igaz. Az szívás, sajnálom. Mi történt?

Igyekszem udvarias, előzékeny házigazda lenni – legalábbis mások biztos így látnák –, Kitty azonban mindössze csak egyik tökéletesen szedett szemöldökét felhúzva vet rám egy szúrós pillantást.

– Mi a francért érdekel?

Tenyeremmel idegesen megdörgölöm az államat, ahogy próbálok előrukkolni valami kifogással. Igaza van – nem érdekel. Csak gyűlölöm azokat, akik megcsalják a párjukat, és pánikba estem, de mivel szakítottak, nincs semmi, ami miatt aggódnom kéne.

– Csak próbálok kedves lenni.

Kitty megvillantja felém a legrosszabb műmosolyt, amit valaha is láttam, aztán lábát átlendíti az ágy széle fölött, és anyaszült meztelenül megindul a fürdőm felé. Nehéz arra koncentrálni, hogy milyen észvesztően fest, mivel a válla fölött vet rám egy utolsó, közömbös pillantást, és bosszúsan odaböki:

– Ha kedves akarsz lenni, akkor hívj nekem egy Ubert.

Hála az égnek!

– Simán.

– Csakis Execet, Nate. Már így is elég szar, hogy mindenki látni fogja, hogy távozom innen. Ne engedd, hogy tovább szenvedjek valami lepukkant kocsiban!

Amikor a fürdő ajtaja becsapódik, és hallom, hogy folyni kezd a zuhany, tudom, már nyugodtan beleordíthatom a teljes káromkodásszótáramat a párnámba.

A BEJÁRATI AJTÓ ELŐTT állva nézem, ahogy Kitty beszáll az Uberbe – ami természetesen egy Exec, nehogy esetleg szégyenkeznie kelljen.

Kezemmel a hajamba túrok, miközben egyszerűen képtelen vagyok rájönni, hogyan juthattam ide, miután megesküdtem rá, ez az év más lesz.

Kifejezetten emlékszem, hogy a Coloradóból vissza Kaliforniába tartó utunk alatt azt mondtam Robbie-nak, a legjobb barátomnak, hogy a negyedév más lesz. Vagy hússzor is mondhattam neki a kétnapos, kávéval teli utunk alatt.

Három hétig bírtam.

Aztán az önsajnálatban való dagonyázásból gyorsan kirángat egy, a hátam mögül jövő, motyogó hang. Robbie, és a másik két lakótársam, JJ és Henry mind a nappalinkban ülnek, és úgy iszogatják a kávéjukat, mint a The View szereplői.

– Nézzenek csak oda – mondja Robbie önelégülten. – Hát itt meg mi történt, te kis ribi?

Robbie már ötéves korunk óta keseríti az életemet. Az apja, akit még ma, tizenhat évvel később is csak Mr. H-nek szólítok, volt a helyi hokicsapat edzője Eagle County-ban, ahol felnőttünk. Ezért találkoztunk és lettünk barátok, Robbie pedig azóta púp a hátamon.

Ügyet sem vetve rá és a kutakodó tekintetükre, egyenesen a konyha felé veszem az irányt, ahol töltök magamnak egy bögre kávét, majd ahelyett, hogy megadnám Robbie-nak azt az örömet, hogy felelek, egyszerűen bemutatok neki.

Miközben ledöntöm a kávémat – ami érzésre úgy két másodpercet vesz igénybe –, végig érzem magamon a tekintetüket. Ez a legrosszabb abban, ha az ember a csapattársaival él – semmi sem titok.

JJ, Robbie és én mind végzősök vagyunk, és már azóta együtt élünk, hogy gólyaként egy koliszobában laktunk, Henry azonban egy másodéves a csapatból.

A srác állati jó hokijátékos, de még szoknia kell az egész társasági nyomást, ami egy sportcsapatba való tartozással jár. Gyűlölt a koliban lakni, és nehezére esett a csapaton kívül barátkozni, úgyhogy felajánlottuk neki, költözzön ide.

Mindig is volt egy szabad szobánk, mert a garázs akadálymentes hálóvá lett alakítva Robbie számára, Henry pedig végtelenül hálás volt a lehetőségért.

Bár még csak három röpke hete van itt, máris látjuk, hogy kezd magabiztosabb lenni – ami valószínűleg az oka annak, hogy többé már nem esik nehezére segíteni JJ-nek és Robbie-nak a vegzálásomban.

– Miért döntötted meg Kitty Vincentet? – kérdezi Henry a kávésbögréje pereme fölött. – Nem éppen kedves csaj.

Ó, igen, és a kölyöknek nincs semmi filtere.

– Úgy fogok tenni, mintha ez meg sem történt volna, haver. Kittyt sem nagyon lelkesítette a dolog, és egy másodpercére sem emlékszem, úgyhogy nem is számít. – Megrántom a vállamat, majd átsétálok a nappaliba, és levetem magamat az egyik fotelbe. – Ti hárman meg mégis, hogy a faszba engedhettétek ezt megtörténni?

Elég idős vagyok már ahhoz, hogy ne kenjem másra a felelősséget a hibáimért? Persze. De attól még meg fogom próbálni? Naná.

– Mi próbáltuk megakadályozni, hogy elmenj vele, tesó – hazudja JJ pofátlanul, kezét védekezőn maga elé emelve. – Azt mondtad, finom az illata, meg hogy jó fogni a seggét. Mégis hogyan álljak közéd és az igaz szerelem közé?

Hangosan felnyögök, mire lüktetni kezd a fejem a hangtól. Ha Jaiden azt állítja, próbálta megakadályozni, hogy elmenjek, akkor valószínűleg ő hívta az Ubert, és ültetett be engem Kittyvel a kocsiba.

JJ egyszem gyerek valahonnan Nebraska közepéről, ahol a madár sem jár, úgyhogy kiskorában az volt az egyetlen szórakozási lehetősége, hogy másokat szívatott.

A szülei mindig idelátogatnak júniusban, hogy együtt csatlakozzunk JJ-hez a Los Angeles-i Pride felvonuláson, ahol mindig büszkén viselik a pánszexuális szövetséges kitűzőjüket. Hála az időnek, amit a házunkban töltenek, sikerült egész jól megismernem őket, és így tudom, hogy JJ apja is pontosan olyan, mint a fia, addig a pontig, hogy fogalmam sincs, az anyja hogy bírta kettejüket egyszerre egy háztartásban elviselni.

Mrs. Johan nagyszerű asszony, aki egy szent türelmével rendelkezik. Mielőtt elmegy, mindig teletömi a hűtőnket mindenféle curryvel és köretekkel, és mindemellett nagyszerű ízlése van a horrorfilmek terén – talán ezért is imádom őt annyira.

Előfordulhat, hogy ő az egyetlen oka annak, hogy még nem nyírtam ki Jaident.

Robbie mellém gurul, karját a vállam köré kanyarítja, amit úgy sejtem, vigasztaló gesztusnak szán.

– Elhatározásod, miszerint csakis a sulira és a hokira fogsz koncentrálni, tovább tartott, mint amire számítottam. Most pedig kapd össze magad, mert el kell vinned minket órára!

AMIKOR FELVETTEK A MAPLE HILLSRE, fogalmam sem volt, mit akarok tanulni. Már egy évem sincs a diplomáig, és a mai napig nem vagyok egészen biztos benne, hogy jó döntés volt-e a sportorvoslást választani.

Amikor befejeztem a gimnáziumot, beválogattak a Vancouver Vipersbe, és nehéz volt előtérbe helyezni a tanulmányaimat, főleg úgy, hogy kölyökkorom óta arról álmodtam, hogy csatlakozok a NHL-hez[1]. Mást sem akarok, csak játszani, de tisztában vagyok vele, hogy a hokiban mindig történnek balesetek – egy súlyosabb sérülés vagy elkerülhetetlen baleset, és a karrierednek annyi.

Bár amint lediplomázom, vár egy hely az álomcsapatomban, azért mégis csak szeretném, hogy valami megragadjon a fejemben az elmúlt három évben tanultakból, hogy úgy érezzem, megérte a B-tervet választani.

Apám nem nagyon lelkendezett, amiért úgy döntöttem, egy másik államba megyek egyetemre, azért meg pláne nem, hogy leszerződtem egy hokicsapattal, ráadásul Kanadában. Azt akarta, hogy kitanuljam a családi bizniszt, és addig vezessem a sípályás üdülőt, amíg úgy meg nem öregszem és őszülök, mint ő. Annak a veszélye, hogy apámmá alakulok, mindig arra ösztönzött, hogy összekapjam magam és elérjem a céljaimat.

Jobb esélyem lenne megérteni a sejtfelépítés rejtelmeit, ha nem lennék folyamatosan kimerülve az edzésektől, meg ha nem folyamatosan nekem kéne megakadályoznom, hogy az idióta csapattársaim bajba kerüljenek. Amikor Greg Lewinski tavaly lediplomázott, és átadta nekem a kapitányi posztot, nem készített fel rá, hogy mennyi bébiszitterkedéssel jár az, hogy az ember játékra készen a kispadon tartsa a többiek seggét.

Robbie sokat segít, miután ő Faulkner edző segédje. Robbie egy síbalesetet követően a gimi harmadik évében deréktól lefelé lebénult, és most tolószékkel közlekedik. Képességét, hogy baromságokat ordibáljon nekem a jégen, átalakította arra, hogy baromságokat ordibáljon nekem a jég mellől.

Nincs semmi, amit jobban imádna annál, minthogy felém lengesse túlméretezett csiptetős tábláját, és hangoztassa, hogy teljesítsek jobban. A srácok a csapatban odáig vannak, hogy én kapom Robbie abúzusának oroszlánrészét, mert így nekik könnyebb.

Ennek a tökéletes példái az olyan napok, mint a mai. Péntekenként JJ-nek és nekem a természettudományi épületben vannak óráink, úgyhogy kialakult az a szokásunk, hogy a Dunkin’-t útba ejtve hurcoljuk el a seggünket a pályára, gyorsan bekapva egy fánkot még edzés előtt.

Ez a mi kis titkunk, de JJ tudja, hogyha rajtakapnak minket, úgyis csak engem fognak okolni, úgyhogy nem izgatja a kockázat. A pénteki utolsó óra életem mélypontja, úgyhogy én sem bánom a kockázatot.

JJ-re várva a labor előtt lomhán nézegetem az üzenőfalamat, amikor meghallom egyre hangosabbnak tetsző, vidám hangját, ahogy felém közeledik.

– Felkészültél rá, hogy szétrúgják a másnapos seggedet?

– Nincs semmi bajom, amit egy szivárványszóratos gyűrű meg ne oldana. Meg amúgy is jót tesz, ha az ember kiizzadja az alkoholt. Az majd felfrissít estére.

JJ összehúzza a szemöldökét.

– Mégis mi a francról beszélsz? Nem láttad a csoportos csetet?

Az utolsó üzenet, amit láttam, arról szólt, hogy Robbie eldöntötte, este bulit tartunk. Még két hét van vissza az első meccsünkig, és hagyomány számunkra, hogy egy vagy netalántán öt bulival köszöntsük a szezont.

HOKINYUSZIK

BOBBY HUGHES
Azt hiszem, haldoklom.

KRIS HUDSON
Béke poraidra, haver.

ROBBIE HAMLET
Ma este piálás nálunk?

BOBBY HUGHES
Michael Scott szavait idézve, készen állok az újabb fájdalomra.

JOE CARTER
Hozom a tequila rulettet.

HENRY TURNER
Faulkner e-mailben írja, hogy a díjkiosztóterembe menjünk, ne a pályára.

JAIDEN JOHAL
Mi a fasz?

HENRY TURNER
Egy órája küldte.

A díjkiosztóterem egy rendezvényekre használt helyiség a sportépület középső részén. A legtöbbünk nem sokat jár oda, kivéve, ha bajban vagyunk – az edzők ott dolgoznak, amikor nincs edzés vagy meccs, és az év végén ott tartják az ünnepségeket. Ha odahívnak minket, akkor az azt jelenti, hogy valaki nagyon durván elbaszott valamit, és nagyon remélem, hogy ez a valaki nem én vagyok.

– Fogalmam sincs, hogy mi lehet – mondja JJ, ahogy beszállunk a kocsimba. – Ismered Josh Mooney-t, a baseballos srácot az órámról? Azt mondta, az ő edzésük is elmarad. Nekik is a díjkiosztóterembe kell menniük, de fél órával utánunk. Ez kibaszottul fura, haver.

Még csak három hete kezdődött a szemeszter, mégis mekkora szarban lehetünk?

NYAKING ÜLÜNK A SZARBAN.

Az edző még csak felénk sem néz, amikor besétálunk az ajtón. A csapat fele már előtte ül, és mindegyikük arcán ugyanaz az ismerős kifejezés ül: a félelemé. JJ leül Henry mellé, és vet felém egy pillantást, ami azt üzeni: Derítsd ki, kapitány.

Neil Faulkner nem az a fajta ember, akit magadra akarsz haragítani. Már háromszoros Stanley Kupa-győztes volt, amikor egy részeg sofőr lelökte az útról, darabokra törve mindkét karját és a jobb lábát, rögvest véget vetve az NHL karrierjének. Számtalanszor néztem már a régi meccseinek felvételeit, és rémisztő egy mocsok volt – vagyis még mindig az.

Szóval a tény, hogy ott ül egy széken a csapattal szemben, olyan vörös képpel, mint aki mindjárt felrobban, ám mégsem szól egy szót sem, bekapcsolja a küzdj vagy fuss ösztönömet. Azonban a csapatomnak szüksége van rám, úgyhogy vonakodva csak böködni kezdem a medvét.

– Edző, szeret…

– Tedd le a segged, Hawkins!

– M…

– Nem fogom még egyszer mondani.

Képzeletbeli farkamat a lábam közé kapva visszaslattyogok a csapathoz – a srácok még ramatyabbul festenek, mint egy perccel ezelőtt. Pörög az agyam, próbálok rájönni, mégis mit követhettünk el, mert az nem lehet, hogy azért dühös, mert tegnap este elmentünk abba a házibuliba.

Henry kivételével a legtöbb alsóbbéves ott sem volt. Nem elég idősek ahhoz, hogy igyanak, úgyhogy nem is hívjuk el őket magunkkal bulikba. Ez persze nem jelenti, hogy helyette nem seggelnek be a diákszövetségi házakban, de legalább nem én adom a kezükbe a sört, amikor nekem illene az ő felelősségteljes vezetőjüknek lennem.

Amikor Joe és Bobby is megérkezik és leül, az edző is végre megmozdul – vagy legalábbis dühösen fújtat, de legalább ez is valami.

– Már tizenöt éve itt vagyok, de sosem volt még részem olyan szégyenben, mint ma reggel.

Bassza meg!

– Mielőtt folytatnám, nincs valakinek valami mondandója?

Úgy néz végig rajtunk, mintha arra várna, hogy valaki felálljon, és bevallja bűneit, de őszintén lövésem sincs, mégis mit kéne bevallanunk. Már számtalanszor hallottam a Még sosem volt részem ilyen szégyenben–beszédet – ez Faulkner slágere –, de még sosem láttam őt ilyen dühösnek.

Kezét karba téve a mellkasa előtt Faulkner hátradől a székében, és megrázza a fejét.

– Ma reggel, amikor megérkeztem a pályára, romokban találtam. Szóval, ki keverte a bajt?

Az egyetemi sportélet tele van hagyományokkal. Némelyik jó, némelyik rossz, de attól még hagyományok. Ez alól Maple Hills sem kivétel, és minden egyes sportágnak megvannak a maga hülyeségei és babonái, amik egyik évfolyamról a következőre szállnak.

A mieink a tréfák. A felelőtlen, gyerekes tréfák. Egymás ellen, más csapatok ellen, más sportok ellen. Az évek alatt éppen elég ilyen Faulkner-féle lebaszásban volt részem ahhoz, hogy eldöntsem, én kapitányként nem fogom engedni ezeket a tréfákat. Az egoista srácok addig próbálják túlszárnyalni egymást és még saját magukat is, amíg végül eljutnak arra a pontra, amikor már az iskola is kénytelen közbeavatkozni.

Úgyhogy ha szétbaszták az arénánkat, az azt jelenti, hogy valaki nem hallgatott rám.

Lopva kicsit előrehajolok, hogy jobban szemügyre vegyem a csapattársaimat, és nagyjából 0.2 másodpercbe telik kiszúrnom Russt, egy másodévest, aki már tavaly is velünk játszott, és aki most úgy fest, mint aki szellemet látott.

Faulkner hangereje olyan szintre emelkedik, hogy már az egész termet betölti, és visszapattan a falakról.

– Az intézetigazgató dühöng! A dékán dühöng! Én is kibaszottul dühöngök! Azt hittem, végeztünk ezzel a tréfa-baromsággal! Arról volt szó, hogy férfiak vagytok! Nem pisis kölykök!

Szeretnék mondani valamit, de a szám olyan száraz, mint a Szahara. Megköszörülöm a torkomat, ami egy cseppet sem segít, de legalább magamra vonja Faulkner figyelmét.

– Végeztünk is vele, edző – sikerül végre kinyögnöm, miután iszom egy korty vizet. – Nem tettünk semmit sem.

– Akkor valaki egyszer csak úgy döntött, hogy összezúzza a generátort és a hűtőrendszert? A jégpályámból mindjárt úszómedence lesz, és azt akarod, elhiggyem, hogy nektek, bohócoknak, ehhez semmi köze?

Tényleg nagyon, nagyon nagy gázban vagyunk.

– Az intézetigazgató öt perc múlva gyűlést tart minden diáksportoló számára. Kössék fel a gatyájukat, uraim! Nagyon remélem, hogy egyikőjük sem akart a hokiból megélni.

Mondtam már, hogy bassza meg?

Harmadik fejezet

ANASTASIA

A HATÁRIDŐNAPLÓM EGY TOTÁLIS, rendbetehetetlen káosz, én meg olyan ideges vagyok, hogy legszívesebben kitépném az összes hajamat.

Az pont az ellenkezője annak a péntek-fílingnek, amit az emberek oly híresen szeretnek. Úgy volt, hogy a mai problémamentes nap lesz – egy helyes srác mellett ébredtem, a napom többi része pedig tökéletesen meg lett tervezve. Edzőterem, órák, edzés Aaronnel, vacsora, aztán tánc, amíg csak a lábam bírja abban a buliban, amelyik a legjobb mókának ígérkezik.

Még arra is megvolt az esély, hogy ismét lássam Ryant, és megvakargassuk egymást, amíg még van rá ideje.

Azonban egy rettentő passzív-agresszív e-mail szerint, amit kaptam, David Skinner, a Maple Hills sportigazgatója magasról tesz az én határidőnaplómra és edzésbeosztásomra, a szexuális életemről már nem is beszélve.

Ugyan mi más okból törölne minden egyes mai edzést, és rángatná el az összes diáksportolót a campus legborzalmasabb szegletébe?

Ez az az épület, amiben az összes edző rejtőzködik, és azt tervezgeti, hogyan keserítse meg az életünket. Amikor reggel posztoltam egy képet azzal a felirattal, hogy Csak élvezd azt, ahol most vagy, nem is sejtettem, hogy a díjkiosztóterembe tartó diákok hosszú sorában fogom találni magamat.

Éppen bekebeleznek a dühös, szinte már gyilkos vágytól izzó gondolataim, amikor hátulról két izmos kar fonódik a derekam köré, majd érzem, ahogy valaki finom csókot nyom a fejem búbjára. Mivel rögtön tudom, Ryan az, belesüppedek az ölelésébe, és hátrahajtom a fejemet, hogy vessek rá egy pillantást. Erre ő puszit ad a homlokomra, amitől, ja, meglehet, hogy kicsit jobban érzem magam.

– Szióka, te szépség!

– Kivagyok – morgolódom, az ajtó felé pillantva figyelem, ahogy a sor előrecammog. – Te meg csak úgy beálltál a sor közepére. Bajba fogsz kerülni.

Ryan megragadja a vállamat, és megpördít a tengelyem körül, hogy szembe álljak vele. Hosszú ujját az állam alá csúsztatja, és felfelé billenti fejemet, hogy rettentő magasan lévő szemébe nézhessek. Amikor már azt hinném, ennél aztán végképp nem lehet cukibb, kisöpri a hajamat az arcomból, és rám mosolyog.

– Te uralod a határidőnaplót, Stas. Nem a határidőnapló ural téged.

– De te attól még beálltál a sorba.

Ryan kuncogva megrántja a vállát.

– Tartottad nekem a helyet. Legalábbis mindenkinek ezt mondtam, aki mellett elhaladtam. Gyerünk, milyen gyomorforgatóan motiváló idézetet is posztoltál ma? Kell, hogy emlékeztesselek rá?

Ryan és én tavaly kezdtünk el összefeküdni, amikor találkoztunk egy buliban, ahol sörpong-partnerek lettünk. Természetesen nyertünk, mivel a Maple Hills százmérföldes körzetében mi vagyunk a legmakacsabb és legversengőbb emberek. Másnap rám írt, azzal viccelődve, hogy nem gondolta volna, hogy valaki, aki ilyen agresszívan nyomja az ivós játékokat, közben folyamatosan arról papol a közösségi média oldalain, hogy csakis a pozitív gondolatokra szabad fókuszálni.

Azóta valahányszor csak morgós kedvemben vagyok, vagy kiakadok valamin, Ryan mindig emlékeztet rá, hogy nekem kész napsugárnak kellene lennem.

Seggfej!

– Nos? – kérdezi előrefele noszogatva, ahogy egyre közelebb érünk a bejárathoz.

– Arról szólt, hogy álljunk meg, és élvezzük ki a pillanatot.

A mosolya kiszélesedik, amikor rájön, elkapott.

– Oké, nos, ezzel tudok mit kezdeni. Szívás, hogy elmarad az edzés, de hogyha ki akarod élvezni a pillanatot, akkor velem lógsz, én meg király vagyok.

Karomat összefonom a mellkasom előtt, és minden tőlem telhetőt megteszek, nehogy elmosolyodjak, miközben továbbra is úgy teszek, mintha nem lenne hatással a kedvemre.

– Hmm.

– Kemény egy hallgatóság, jesszusom. Amint kijutunk innen, elviszlek kajálni, később meg lesz egy hokis buli, ahová benézhetünk, hogy megszabadulj ettől az egész stressz-gerjesztette energiádtól.

– Mi más? – Most, hogy végre már csak pár ember áll köztünk és az ajtó közt, engedem, hogy ismét megforgasson, és ezt követően kezét a vállamon pihenteti.

– Hazaviszlek, és hagyom, hogy minden visszamaradt stresszt levezess a testemen, oké?

– Egy baseballütővel?

Ujjai a megfeszülő izmaimba mélyednek, ritmikusan kidolgozva a csomókat, ahogy fejemet egyik oldalról a másikra fordítom.

– Szexi. Be is öltözöl Harley Quinn-nek?

Hangosan felnyög, ahogy könyökömet a bordái közé nyomom, ami nevetségen túljátszott reakció, mivel biztos vagyok benne, hogy az én könyököm jobban fáj.

Miután vagy egy örökkévalóságig vártunk, végre besétálunk a díjkiosztóterem ajtaján. A megszokott kerek asztalok helyett a termet a színpad felé fordított, sorokba rendezett székek töltik meg.

Mégis mi a pokol folyik itt?

Mit sem törődve a bennem rögvest fellángoló aggodalommal, Ryan ragaszkodik hozzá, hogy kiélvezzem a pillanatot, ami nagyjából azt jelenti, hogy kénytelen vagyok a kosárcsapat mellé ülni. Úgyhogy hamarosan Ryan és a csapattársa, Mason Wright közt találom magam, akik mellett az én tiszteletteljes százhatvanhárom centis magasságommal úgy nézek ki, mint egy nagyra nőtt totyogós.

– Csipszet?

Nehezemre esik nem nézni az orrom alá dugott layses zacskóra, de az illata alapján barbecue-s ízesítésű, és Ryan tudja, hogy az a kedvencem.

– Nem kérek, köszönöm!

Előrehajol, és jó zajosan feltúrja a táskáját, mit sem törődve vele, hogy többen is minket bámulnak. Hangosan kifújva a levegőt visszaveti magát a székébe, és felém nyújt egy zacskót.

– Sütit?

– Nem, köszönöm! Nem vagyok éhes. – Igyekszem nem ismét magunkra vonni a figyelmet, de nehéz ignorálni az arcára kiülő csalódottságot. – Ne nézz így rám! Mindjárt itt a regionális bajnokság. Nem hízhatok.

Ryan összegörnyed a székében, hogy a szemünk egyvonalba kerüljön, majd közelebb hajol hozzám, hogy ne halljanak minket annyira. Lehelete megcsiklandozza a bőrömet, ahogy ajka majdnem a fülem alatti érzékeny ponthoz ér, mire az egész testemen libabőr fut végig.

– Olyan emberként, aki rengeteget dobál téged ide-oda, azt hiszem, jogos ezt mondani: ha az a szemétláda nem képes elviselni, hogy a súlyod ingadozik egy-két kilót, ami amúgy teljesen normális, akkor nem kéne, hogy a partnered legyen.

– Nem fogunk megint erről vitatkozni, Ryan.

– Sta… – kezdi, de aztán elhallgat, amikor Skinner igazgató a reflektorok fényétől hunyorogva végre a színpadra lép. Ryan kihúzza magát, kezét pedig a combomra helyezi, és finoman megszorítja azt. – Talán később mégiscsak szükségünk lesz egy baseballütőre.

A termet a bekapcsolódó mikrofon éles visítása tölti meg, mire mindenki összerezzen. Skinner elfoglalta helyét a pódium mögött, de az arcára még nem sikerült mosolyt erőltetnie.

Sokat öregedett, amióta ezen az egyetemen tanulok. Korábban megközelíthetőnek és lelkesnek tűnt, most azonban, ahogy a megvetés elmélyíti homlokának ráncait, mindennek tűnik, csak éppen megközelíthetőnek és lelkesnek nem.

– Jó napot mindenkinek! Köszönöm, hogy, bármennyire is váratlanul jött ez a megbeszélés, mindannyian eljöttek. Biztos vagyok benne, hogy mind kíváncsiak rá, miért is vannak itt.

Nem tudom, miért tesz úgy, mintha az e-mailben nem lett volna benne csupa félkövér nagybetűvel, hogy a megbeszélés kötelező.

Skinner leveszi a zakóját, ráteríti a mellette lévő székre, majd nagyot sóhajtva ismét felénk fordul. Kezét végighúzza kopaszodó, ősz haján, ami esküszöm, gólyakoromban még dús és fekete volt.

– Az embernek van egy bizonyos elképzelése, amikor egyetemi diákokról van szó. Adott, hogy némi káosszal jár, ahogy megkezdik felnőtt életüket távol az otthonuktól. – Ismét felsóhajt, kimerültsége szinte tapintható. – Amikor ehhez még a versenysport is társul, az egyensúly megbillen, ahogy önök egyszerre igyekeznek csiszolni a tudásukat és megélni az autentikus egyetemi élményt.

Na, ez aztán lekezelő. Olyan az egész, mintha a titkárnőjével íratta volna az egész kis beszédet, amit utána még párszor elgyakorolt a tükör előtt. Ha Lo itt lenne, tuti számtalan megjegyzést fűzne Skinner alakításához.

– Néhányuk kicsit túlságosan is beleélte magát az egyetemi élménybe.

Na. Tessék.

– Az elmúlt öt év alatt, amióta csak sportigazgató vagyok, számtalan elkerülhetetlen helyzettel kellett szembenéznem. Eldurvult bulikkal, a diákok a campuson való, meggondolatlan cselekedeteit követő orvosi számlákkal, több csínnyel, mint azt számon tudnám tartani, váratlan terhességekkel, egy…

Michael Fletcher székének nyikorgása Skinner szavába vág, ahogy a srác talpra pattan.

– Mr. Fletcher, kérem, üljön vissza!

Fletch ügyet sem vet rá, hanem egyszerűen csak lehajol, és felkapja táskáját a földről, aztán a kijárathoz viharzik, az ajtó mindkét szárnyát feltépi, és távozik.

Nem sokat tudok a fociról, de mindenki azt mondja, Fletch a legjobb sorhátvéd, akit ez az egyetem valaha is látott, és gyakorlatilag amint lediplomázik, biztos helye van az NFL-ben[2].

Azonban ami még ennél is fontosabb, hogy büszke apukája kislányának, Diyának, akit tavaly szült a barátnője, Prishi.

Prishi a csapattársam volt, mielőtt véletlenül teherbe esett a harmadéve elején. Amikor megkérdeztem, visszajön-e, azt felelte, a hólyagja már nem olyan jól szuperál, mint azelőtt, hogy kipréselt volna magából egy négykilós gyereket, és inkább nem pisilné össze magát a jégen közönség előtt.

Együtt laknak a barátaikkal, és mindenki besegít a baba gondozásába, hogy Fletch és Prishi bejárhassanak az óráikra. Az, hogy Skinner pont velük példálózik a kis diák-szapuló beszédében, igencsak szemét húzás a részéről.

Eltelik húsz perc, és még mindig mondja. A fejemet Ryan vállára hajtom, és becsukom a szememet, miközben elfogadom a sütit, amit a tenyerembe csúsztat.

– …Hogy összefoglaljam.

Na, végre!

– Mostantól kezdve zéró toleranciával fogjuk kezelni a campuson történő státusszal való visszaéléseket.

Úgy érzem, mintha lemaradtam volna a kirakós egy jelentős darabjáról, mivel – baromi hosszú, még-mindig-nincs-vége beszédének ellenére – fogalmam sincs, mi hívta életre a beosztásom eme bárdolatlan megzavarását.

– Azon végzősök számára, akik abban reménykednek, hogy a tanév végén professzionális csapatokhoz csatlakozhatnak, bölcs döntés lenne, ha alaposan megfontolnák eme üzenetet.

Ryan felhorkant mellettem, majd a szájába töm még egy sütit. Amikor kinyitom a számat, hogy megkérdezzem, mi olyan vicces, az enyémbe is betöm egyet, aztán csak vigyorog, mint a vadalma, mert nincs más választásom, mint megenni.

Skinner végre kifogy a szuszból. Nekidől a pódiumnak, válla előregörnyed.

– Nem érdekel, micsoda potenciál rejtőzik magukban. Ha nem viselkednek, kispadra ülnek. Szeretném, ha a műkorcsolya- és a hokicsapat még maradna, de a többiek elmehetnek.

Ryan felkapja táskáját a földről, és feláll, majd egy túljátszott ásítás kíséretében kinyújtóztatja a tagjait.

– Odakinn megvárlak. Kaja?

Bólintok, aztán lábujjhegyre állok, hogy a hüvelykujjammal lesöpörhessem a sütimorzsákat a szája sarkából.

– Remélhetőleg nem fog sokáig tartani.

Mindenki, leszámítva úgy ötvenünket, kiszállingózik a teremből. Ironikus módon ez nagyjából ötször gyorsabban sikerül most, mint amikor bejöttünk.

Brady és Faulkner, a hokicsapat edzője, csatlakozik Skinner igazgatóhoz a színpadon.

– Mindenki jöjjön közelebb, elegem van a mikrofonból.

Ahogy a kérésnek eleget téve a terem elejébe sétálunk, észreveszem a bosszús tekintetű Aaront a tömegben, és mellé szegődöm.

– Jól vagy? – kérdezem halkan, ahogy helyet foglalunk az első sorban.

– Ja.

Nem kell hozzá zseninek lennem, hogy lássam, nincsen éppen jó kedvében, ez azonban mintha nekem, nem pedig Skinnernek szólna.

– Biztos vagy benne?

Ajkát keskeny vonallá préseli, és még mindig nem néz rám.

– Ja.

Skinner kilép a pódiuma mögül, kezét öltönynadrágjának zsebébe dugja, miközben kimerült, besüppedt tekintetét végighordozza a teremben maradtakon.

– Gyors leszek. Hála valaminek, amit csakis kolosszális katasztrófának nevezhetünk, a Kettes Aréna a közeljövőben üzemen kívül lesz.

Ó, Istenem!

– Zajlik a nyomozás, hogy kiderítsük, hogyan is keletkezett pontosan a jelentős kár, de azt az információt kaptam, hogy a javítási munkálatokat illetően jelentős késedelemre számíthatunk, mivel jelen pillanatban hiány van a szóban forgó gépezet alkatrészeiből.

A felismerés nemhogy elönt, de egyenesen belefulladok. A hokicsapatról köztudott, hogy előszeretettel szívatják a rivális csapatokat, meg úgy általában egymást. Az elkényeztetett, gazdag-srácból-lett-hokis futószalag remekül működik ebben az iskolában, és le merném fogadni, hogy az egyik hokis volt a ludas.

– Ez önök számára azt jelenti – folytatja Skinner –, hogy amíg be nem fejeződnek a javítások, meg kell osztozniuk a pályán, és elvárom, hogy mindannyian együtt dolgozzanak azon, hogy az adott helyzet élhető legyen.

Egyértelműen tudva, mennyi kérdésünk lenne, Skinner bebizonyítja, igazából egy cseppet sem törődik velünk, és már menekülőre is fogja. Még le sem ért a színpadról, amikor én már oda is viharzok Brady edzőhöz.

– De hát már csak öt hét van a regionális bajnokságig!

– Tökéletesen tisztában vagyok a versenynaptárral, Anastasia – feleli Brady edző lassan, elnyújtva a szavakat, miközben int néhány felénk tartó alsóbbévesnek, hogy ne jöjjenek közelebb. Nagyon, nagyon közel állok egy teljes idegösszeomláshoz. – Nincsen másik opciónk, úgyhogy semmi értelme emiatt dühöngeni.

Ezt most komolyan mondja?

– Mégis hogyan fogunk kvalifikálni, ha nem edzhetünk?

Tőlem három méterre Faulkner edzőt körbeveszi a saját csapata – biztos vagyok benne, hogy neki is hasonló aggodalmakat kell eloszlatnia. Nem mintha érdekelne – egyértelmű, hogy ők okozták ezt azt egész katyvaszt, és erre meg mi vagyunk azok, akik szenvednek miatta.

Gondolatban igyekszem nem a lehető legrosszabb eshetőséget vizualizálni, és az egészből nagyobb ügyet csinálni, mint ami. A ki- és belégzésre összpontosítok, meg arra, hogy ne fakadjak idegenek előtt sírva, miközben hallgatom, ahogy a csapattársaim ugyanezen aggodalmaknak adnak hangot. Amikor a tekintetem ismét a hokicsapat felé siklik, látom, hogy a legtöbbjük már el is ment. Már csak egyetlen srác beszélget Faulknerrel, és biztosan megérzi, hogy őt figyelem, mert a tekintete találkozik az enyémmel. Arcán furcsa kifejezéssel néz rám – olyan erőltetett, szánakozó grimasszal, azt hiszem.

Most őszintén, fogja a megjátszott együttérzését, és dugja fel a seggébe!

– Majd beszélünk erről edzésen, Stassie – mondja Brady, megvillantva felém egy ritka, sőt, szinte már barátságos mosolyt. – Élvezd ki a ritka szabad péntek estédet. Hétfőn találkozunk!

Egy újabb erőtlen tiltakozást követően végül fejet hajtok Brady könyörgése előtt, hogy hagyjam őt békén, és elindulok a kijárat felé. Csoszogva haladok Aaron mögött, aktívan sajnálva magamat, amikor valaki egyszer csak megszólít, a bicepszemhez pedig egy kéz ér.

Mr. Együttérzés az, aki továbbra is – jól gondoltad – szánakozva csücsöríti a száját.

– Figyelj, sajnálom. Tudom, hogy ez mindannyiunk számára szívás. Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy amennyire csak lehet, megkönnyítsem a dolgot.

Elengedi a karomat, és hátrál egy lépést, esélyt adva, hogy most először alaposan megnézzem őt magamnak. Legalább harminc centivel tornyosul fölém, a válla széles, gombos pólóját duzzadozó izmok feszítik. Még a kis borostáján át is látni állkapcsának éles ívét. Éppen próbálok rájönni, hogy találkoztunk-e már korábban, amikor ismét megszólal.

– Tudom, biztos szétvet az ideg, de bulit tartunk ma este, ha lenne kedved eljönni.

– És te ki is vagy? – kérdezem nyugalmat erőltetve a hangomra. Azért elönt egy csepp elégtétel, amikor a szemöldöke egy fél pillanatra a homloka közepére ugrik.

De aztán éppen olyan gyorsan össze is szedi magát, sötétbarna szeme pedig megcsillan, mintha élvezné a dolgot.

– Nate Hawkins. Én vagyok a hokicsapat kapitánya. – Felém nyújtja a kezét, én azonban csak vetek rá egy pillantást, majd tekintetemet ismét az arcára fordítom, és karba teszem a kezemet.

– Nem figyeltél? Skinner szerint vége a buliknak.

A srác megrántja a vállát, majd félszegen megdörzsöli a tarkóját.

– Attól még jönnek majd az emberek, akkor is, ha megpróbálnám leállítani őket. Nézd, gyere át, hozd a barátaidat, vagy mit tudom én. Jó lenne, ha ki tudnánk jönni egymással, és esküszöm, van jó tequilánk. Neked van neved?

Nem vagyok hajlandó engedni, hogy elbűvöljön egy helyes pofi. Még egy olyan se, aminek nevetőgödröcskéi, meg szép arccsontja van. Attól még ez az egész egy katasztrófa.

– Sok olyan emberrel találkozol, akinek nincs neve?

Meglepetésemre a srác felkacag. A mély, balzsamos hangtól elpirulok.

– Oké, ez szép volt.

A tekintete mögém téved, ahogy egy kar nehezedik a vállamra. Ryanre számítva felpillantok, de helyette Aaronnel találom szembe magam. Lerázom magamról a karját, mivel pont az ilyesmik miatt hiszik azt az emberek, hogy járunk, amikor, most őszintén, inkább enném meg a korcsolyámat.

– Jössz? – csattan fel.

Bólintok, majd vetek egy utolsó pillantást az új pályabarátomra. Nate nem vesződik azzal, hogy bemutatkozzon Aaronnek, helyette mindössze csak odatátogja nekem, hogy Ne felejtsd el a bulit.

Istenem, Lola mennyire imádni fogja ezt a drámát!

Negyedik fejezet

NATHAN

AZ EGÉSZ HOKICSAPAT BEÖZÖNLIK a bejárati ajtón, és rögvest megindul a bárszekrény felé.

Megvárom, amíg Russ már majdnem elsétál mellettem, amikor megragadom a karját, rákényszerítve, hogy megtorpanjon.

– A szobámba! Három-kilenc-kilenc-három.

A tekintete elkomorul, majd kiprésel magából egy ideges kacajt.

– Nem vagy éppen az esetem, kapitány.

Amikor megpróbál a csapat többi tagja után indulni, akik éppen söröket osztogatnak szét a nappaliban, még jobban megszorítom a karját.

– Kibaszottul hosszú nap volt a mai. Ne akard, hogy az egész csapat előtt kelljen ezt tennem.

Válla legyőzötten előrebukik, aztán a fejét lehajtva úgy caplat fel a lépcsőkön, mint egy rosszaságon kapott kisdiák. Vagyis, na, gyakorlatilag most tényleg egy rosszaságon kapott kisdiák.

Közvetlen a szezon kezdete előtt megosztozni a pályán egy kész kibaszott logisztikai rémálom – arról nem is beszélve, hogy lesz pár hazai meccsünk is. Basszus. Máris érzem a rám törni készülő migrént, és még csak neki sem álltunk összerakni az időbeosztást.

Annak a barna hajú jégtáncos lánynak szinte szivárgott a füst a füléből korábban. Meg is lepett, hogy nem pattant el egy ér a homlokán, amikor az edzője közölte vele, ne aggódjon a dolog miatt. Igyekeztem diszkréten kihallgatni őket, ami nem is volt nehéz feladat, mivel a lány ordított. Szívem szerint én is ugyanezt tenném, amikor csak eszembe jut, hogy „ne aggódjak miatta”, úgyhogy legalább van bennünk valami közös. A pasiját úgy tűnt, cseppet sem hatja meg a dolog, úgyhogy talán majd segít neki lenyugodni – vagy talán mégsem, az alapján, ahogy a csaj lerázta őt magáról.

Vicces kis teremtmény. Rögtön beszólogatott, a fejét fenntartotta, de közben meg, azt hiszem, mintha már kezdett volna megnyílni felém. Percekkel korábban még egyértelműen a sírás szélén állt. Remélem, elfogadja a meghívásomat, és ihatunk egyet, hogy aztán kialakuljon köztünk valami barátságszerű. Az egész helyzetet megkönnyítené.

Úgy döntök, hagyom, hogy Russ várjon rám egy jó húsz percet, abban a reményben, hogy a bűntudat majd emésztgeti kicsit, és így nem lesz olyan nehéz kiderítenem, mi is történt. Majd fentről hallgathatja, ahogy a csapattársai nélküle nevetnek és viccelődnek, de azt nem fogja tudni, hogy a srácok azon röhögnek, milyen kibaszottul szar lesz ez a szezon.

Sajnálom őket.

Annyira, hogy még csak ki sem rúgom az újoncokat, ahogy azok sörbe fojtják a bánatukat. Úgy érzem, mintha elő kéne adnom valami motiváló beszédet, vagy mit tudom én mit, hogy mindenkit felvidítsak, de először ki kell derítenem, pontosan hogyan is kerültünk ebbe a slamasztikába.

Amikor végül csatlakozom hozzá, Russ a gurulós széken üldögél, és ide-oda forog vele. Arra számítok, hogy tesz majd valami szúrós megjegyzést, meg arról panaszkodik majd, hogy ilyen sokáig kellett várnia – én ugyanis pont ezt tettem volna beképzelt kis seggfej koromban –, de egy szót sem szól. Csendben ül, és várja, hogy én tegyem meg az első lépést.

– Mit műveltél? – Összedörzsöli a tenyerét, aztán előrehajol, és a térdére támasztja a könyökét. Feszeng. Az arca sápadt, leginkább úgy fest, mint aki mindjárt kidobja a taccsot. – Haver, nem tudok segíteni, ha nem mondod el, miben kell segítenem.

– Nem tettem semmit.

Kezemet végighúzom az arcomon, miközben igyekszem nem elveszíteni a türelmemet.

– Tudom, hogy csináltál valamit, és nem tudom helyrehozni, ha hazudsz nekem.

Amikor hokizni kezdtem a Maple Hillsen, a kapitányunk egy igazi seggfej volt, és mindenki gyűlölte is ezért. Sosem számítottam rá, hogy egy nap én leszek a kapitány, de tudtam, ha így alakul, nem leszek olyan, mint ő. Russnak elég szarul állnak otthon a dolgok, és tudom, nem azért dolgozta ki a belét, hogy elkerüljön onnan, és aztán meg idejöjjön, hogy megint ugyanúgy bánjak vele, mint otthon a szülei.

A csapat egy másik tagjával talán nem lennék ilyen türelmes, de jó vezetőnek lenni azt is jelenti, az ember tudja, mivel érje el, hogy az emberei megnyíljanak előtte.

Helyet foglalok az ágyamon vele szemben, végignézem, ahogy egyszerre vagy tíz különböző érzés fut végig rajta.

– Nem tréfa volt, esküszöm.

– Rendben, folytasd csak!

– Van ez a lány a UCLA-n[3]. Egy buliban találkoztunk pár hete. Kavartunk, aztán minden egyes bulin feltűnt, ahol én is ott voltam. Azt hittem, szingli, de… – Tekintetét lesüti, és a tenyerén lévő bőrkeményedéseket piszkálja.

– De?

– De van pasija. A srác valahogy rájött, és küldött egy üzenetet, hogy kibaszottul meg fogom bánni, amiért egyáltalán ránéztem a csajára. Aztán jött ez az egész, szóval tuti ez lehet a bosszú, nem igaz?

– Még mindig tartod a kapcsolatot ezzel a lánnyal?

Russ a fejét rázza.

– Amint megtudtam, hogy van pasija, mindenhonnan letiltottam.

– Erről ne szólj senkinek, oké? Ezért kirúgnának a csapatból. Komolyan mondom, kölyök! Ha megkérdezik, mit kerestél idefenn, mondd azt, hogy valami balhé van otthon, vagy mit tudom én, és beszélni akartál velem.

– Oké, kapi.

Az ajtó felé biccentek.

– Menj, hozz magadnak egy sört!

Megvárom, amíg kimegy a szobából és lebaktat a lépcsőn, mielőtt, aznap már másodjára, a teljes káromkodásszótáramat beleordítanám a párnámba.

PÁR ÓRÁVAL AZUTÁN, HOGY én mindent megtettem annak érdekében, hogy felelősségteljes kapitány legyek, a ház megtelik emberekkel, üres üvegekkel és piros műanyag poharakkal. Egy részem arra vár, hogy David Skinner, vagy ami még rosszabb, Faulkner, besétáljon az ajtón.

Kétlem, hogy az edző repesne az örömtől, amiért úgy döntöttünk, egy olyan bulival zárjuk le életünk legrosszabb napját, amire figyelmeztettek, hogy ne tartsuk meg. A pénteki bulik általában tele vannak fáradt sportolókkal, akik totál kivannak a pénteki edzés vagy meccs miatt, és alig várják, hogy leereszthessenek, és nézhessék, ahogy mások megkérdőjelezhető döntéseket hoznak. Ma este azonban valami mást érezni a levegőben. Mintha attól, hogy emlékeztettek rá, ne tegyünk rossz fát a tűzre, mindenki bevadult volna.

Kiszúrom Briart, Summer lakótársát, ahogy éppen italt tölt magának a konyhapultnál, amitől rögvest jobban érzem magam. Az a két lány össze van nőve, szóval, ha B itt van, akkor Summernek is a közelben kell lennie. Csak nem adhat egy héten kétszer kosarat, ugye?

Summer folyton azzal heccel, csakis azért indulok be rá, mert nem érdeklem, és mert ő az egyetlen nő, aki valaha is nemet mondott nekem. Attól, hogy azt mondja, nem érdeklem, csak még jobban vágyom rá, úgyhogy, ha logikusan állok a dologhoz, valószínűleg igaza van. Bármennyire is vágyom rá, hogy adjon egy esélyt, jó barátok vagyunk, amitől az elutasítása kicsit kevésbé fáj.

Átverekszem a tömegen, és felteszem a legbarátságosabb feleségül akarom venni a legjobb barátnődet-arcomat. Briart annyira leköti a random koktél, amit éppen kever, hogy észre sem vesz, ahogy a pultnak dőlök mellette.

– Úgy fest, mintha le akarnád hányni a gyepemet, Beckett.

Briar felkapja a fejét, hosszú, szőke haja meglebben, ahogy észrevesz engem maga mellett.

– Akkor hát jó ötlet, hogy nem egyedül iszom meg, mi? – duruzsolja szokásos brit és amerikai angolt keverő akcentusával.

Zöld szeme üvegesen csillog, a mosolya pedig inkább egy lomha, részeg félmosoly, ahogy rám kacsint, és felém tolja a poharat, majd rögvest egy üresért nyúl.

– Hallom, szar napod volt. Nekem is, úgyhogy lehetünk együtt szarul.

Megvárom, hogy kikeverjen egy újabb undorító mixtúrát, majd felé emelem a poharamat.

– A semmirekellő másodévesekre!

Felhorkant.

– A semmirekellő ex-barátnőkre!

Lehajtom az italt, és bassza meg, ennek aztán van huzatja.

– Jesszusom! – Fulladozni kezdek, ahogy a pia végigmarja a torkomat. – Ki a fasz tanított meg téged koktélt keverni?

– James nagybátyám. Varázskoktélnak nevezi. Summert keresed? – Briar a szemét forgatja, amikor bólintok. – Camival sörpongozik a társalgóban.

– Meg fogok emlékezni erről a csodás pillanatról, amikor beszédet mondok a Summerrel közös esküvőnkön. – Lehajtom a méregszerű italom maradékát, és igyekszem nem fulladozni tőle, de nem jön össze a dolog.

– Dehogy fogsz! – kiáltja utánam Briar. – Tudja, hogy tegnap este megbasztad Kittyt!

Bassza meg!

Summer éppen az asztal fölé hajolva készül a dobására, amikor átfurakszom a tömegen, és mellé állok. A kosaras Ryan és CJ ellen játszik a másik legjobb barátnőjével, Camivel.

– Nyerésre állsz?

– Tűnj innen, Nathan! – kacag, arra sem véve a fáradtságot, hogy rám nézzen.

– Micsoda faragatlanság! Mi van, ha én vagyok a kabalá… – Még be sem fejezhetem a mondatot, mivel Summer véletlenül áthajítja a labdát a szobán, megcáfolva a szavaimat.

A lány végül felnéz rám – a szemében gyilkos vágy csillan, amit furcsa mód rettentően vonzónak találok. Megköszörülöm a torkomat.

– Majd hátulról szurkolok.

Summer a szemét forgatja, és közben az orra alatt motyog valamit, amiről tudja, hogy úgyse fogom megérteni.

– Tienes suerte de ser guapo.

Tekintetemet végigjáratva a társalgón, hogy lássam, ki jött el, rögtön kiszúrom Nevenincs Kisasszonyt. Jelentősen ellazultabbnak tűnik, mint korábban. Hosszú, begöndörített, világosbarna haja vidáman lengedezik arca körül, ahogy hátrahajtja a fejét, és jót nevet valamin, amit a barátja mondott. Az arca kipirult, tengerkék szeme csillog. Boldognak tűnik.

Ez tetszik.

Még azelőtt észrevesz, hogy odaérnék hozzá, és lehet, csak áltatom magam, de mintha lecsekkolna.

– Hát eljöttél! – mondom vidáman, de a lány nem reagál. Úgyhogy inkább megpróbálkozom a barátnőjével, aki kíváncsian vizslat. – Nate vagyok.

– Lola. – Ujját a jégtáncos lány és köztem járatva összehúzza a szemét. – Ti ismeritek egymást?

– Összefutottunk korábban – bólintok, miközben figyelem, hogyan veszi semmibe az igyekezetemet, hogy rávegyem arra, rám nézzen. Kortyol egyet az – és ezt jól látom a magaslati pozíciómból – üres poharából. – Bár a nevedet sajnos még mindig nem tudom.

Végre felhagy azzal, hogy úgy tegyen, mint aki iszik, és rám néz. Most már csak egy kicsit fest úgy, mintha pofán akarna vágni egy hokiütővel, ami jelentős fejlődés a korábbiakhoz képest.

– Anastasia. Vagy Stassie. Bármelyik megteszi, nem érdekel.

– Hozhatok nektek inni valamit? – kérdezem.

– Tudok hozni magamnak, köszi.

Lola puffog, és a szemét forgatja a barátnője irányába, majd mosolyogva felnéz rám.

– Ne is törődj vele, nem tudja, hogyan jöjjön ki jól másokkal. Ez ilyen egyke dolog.

– Jesszus. Oké, de neked attól még segítek – mondja Anastasia, ahogy szabad kezével barátnőjét maga után rángatva megindul a konyha felé. Utánuk ügetek, és kikapom az üres poharat a kezéből. – Egy ital még nem fog úgy elbájolni, hogy ne legyek mérges a pálya miatt, ugye tudod.

Ezt el is hiszem. Semmi nincs ebben a lányban, ami arról árulkodna, hogy nem lesz kemény dió, ami ezt az egész pálya-ügyet egy kicsit érdekesebbé teszi.

– Még nem is láttad, milyen bájos tudok lenni – cukkolom arcomon széles mosollyal, amikor észreveszem, ahogy a szája sarka megrándul. – Le foglak nyűgözni!

Visszaveszi a poharakat a kezemből, majd elém lépve leteszi őket a pultra, és nekiáll kikeverni két italt.

– Immunis vagyok a hokisok bájára.

Robbie mellém gurul, és lábon bök, majd a lányok háta mögött, kikerekedett szemmel odatátogja nekem, hogy Mi a fasz. Megköszörüli a torkát, mire mindkét lány felé fordul.

– És mi a helyzet a bájos hokiedző-segédekkel?

– Ó, Stassie minden kétséget kizáróan immunis azokra, én viszont nem. Szia, Lola vagyok.

– Robbie.

Lola könyökével oldalba böki Stassie-t, mire ő is elmotyog egy „sziá”-t.

– Ő itt Stassie. Most kész lópokrócnak tűnik, de amúgy nagyon aranyos.

– Kösz, hogy eljöttetek a bulimra – hálálkodik Robbie, le sem véve a szemét Loláról. Nem tudom, most kiverjen a víz vagy inkább legyek lenyűgözve attól, ahogy a lány kuncogva rebegteti a szempilláját Robbie irányába.

Hihetetlen.

Anastasia arcán a zavar és a jókedv elegye játszik, ahogy tekintete barátaink közt cikázik.

– Lols, beállok a sorba a mosdó előtt. Jössz? – Lola tekintete előbb Stassie, majd ismét Robbie felé villan, aztán megrázza a fejét. – Rendben, akkor majd itt találkozunk.

Felé nyújtom a kezemet, hogy a lépcső felé vezessem.

– Gyere, használhatod az én mosdómat! – Vet egy gyors pillantást a kezemre, aztán ismét az arcom felé pillant, miközben szeme gyanakvóan összeszűkül. – Van egy jelszóval védett ajtóm és egy privát fürdőm. De be is állhatsz a sorba, ha azt szeretnéd – mondom a lépcsőn lézengő, részeg bagázsra mutatva.

Stassie legyőzötten felsóhajt, majd kezét a tenyerembe helyezi, és összefűzi az ujjainkat.

– Ez még nem jelenti azt, hogy megbocsátottam.

– Természetesen.

Testét végig az enyémhez közel tartva átnavigálok a tömegen – miközben szabad keze a derekamon pihen –, amíg el nem érünk a lépcsőig. Itt kikerül, hogy ő menjen fel elsőként, én pedig rögtön rádöbbennek, hiba volt előreengedni, mivel amint pár lépéssel lehagy, a minden egyes lépcsőfoknál lágyan ringó segge pont egyvonalba kerül a szememmel.

Beterelem az ajtón, és megmutatom, merre találja a fürdőt, és ahogy nézem őt, a reggeli balhét követően fura déjà vu érzés kerít hatalmába. De Stassie legalább fel van öltözve. Várjunk csak, miért mondom ezt úgy, mintha jó dolog lenne?

Pár perccel később kisétál a fürdőből, majd megtorpan, amikor észreveszi, hogy az ágyamon ülve várok rá. Védekezőn magam elé emelem a kezemet.

– Nem akartam, hogy elkeveredj.

– Megvagyok. – Keresztbe teszi karját a mellkasa előtt, és úgy dönti oldalra a fejét, ami szinte már incselkedőnek tűnik. – Kár, hogy itt vagy. Körbe akartam szimatolni.

Jó most egy másik oldalát látni azután, amelyikkel délután találkoztam. Nem mintha bármi baj lenne azzal, hogy az ember kimutatja az érzéseit, csak inkább látom ellazultabbnak.

Most először alaposan szemügyre veszem, mi is van rajta. Szoros bőrnadrág, amit mintha, komolyan mondom, ráfestettek volna, és egy fekete csipkefűző, ami úgy kiemeli a testét, hogy nem is vagyok biztos benne, hogy körbe tudnám írni. Amit mondani akarok, de mégsem mondok ki, az, hogy szexi, és hogy egy kicsit jobban megismerni őt talán nem is lesz olyan borzalmas.

– Ne hagyd, hogy a jelenlétem elrettentsen a szaglászástól – viccelődök. – Én itt megvárlak.

A szobát megtölti cipősarka kopogásának visszhangja, ahogy lassan megindul az íróasztalom felé, egy pillanatra sem véve le rólam a tekintetét. Ujját végighúzza az asztalomon heverő biológiatankönyv-halmon.

– Mit tanulsz?

– Sportorvoslást, te?

– Gazdaságtant. – Felvesz egy képet az asztalomról és alaposan szemügyre veszi, mielőtt ismét felém fordulna. – Nyugati parti kölyök vagy?

– Hegyi.

– Wyoming? – kérdezi, ahogy leteszi a fotót és felveszi a mellette lévőt.

– Közel. – Felállok, és odasétálok az asztalhoz, kiveszem a kezéből a képet és helyette odaadom azt, amin Robbie-val vagyunk az első hokimeccsünkön, ötéves korunkban. – Colorado. Eagle County. Te?

– Én Seattle-ből jötten. Az ott Vail, ugye? Gazdag ficsúr hokisztár Eagle Countyból egy kicsit kiszámítható, nem igaz? – Leülök az asztalra, hogy egyvonalban legyen a tekintetünk, és leutánozva védekező testtartását én is keresztbe teszem a karomat. – Egy kicsit nem klisés?

Képtelen vagyok megállni, hogy az ajkam ne húzódjon csibészes félmosolyra, ahogy tengerkék szeme egyenesen az enyémbe néz.

– Szerinted sztár vagyok?

Gúnyosan horkantva egyet hirtelen megfordul, átszeli a szobát, és leül az ágyamra. Mint valami kiskutya, követni akarom őt, de erőnek erejével ráveszem magam, hogy ott maradjak, ahol vagyok, és csak nézem, ahogy kezét maga mögé támasztva hátrahajol, mire selymes, barna haja vállára omlik.

– Sosem láttalak játszani – mondja egy kicsit vidámabban annál, mint szeretném. – Nagyon nem kedvelem a hokit.

– Meg vagyok sértve, Anastasia. A következő hazai meccsünkre szerzek neked jegyeket, egyenesen a pálya mellé.

– Nincs szükségem jegyre egy olyan rendezvényre, amit a saját arénámban tartanak. Mármint, ha ti srácok nem basztok el még azelőtt valamit, és oszlatják fel a csapatotokat.

Amikor arról beszél, hogy feloszlatják a csapatot, szinte már egy kicsit túl sok optimizmus is csendül a hangjában. Olyan ez, mintha az embernek Csingiling szólogatna be.

– Mégis kit basztattatok annyira, hogy cserébe szétcseszték az arénátokat?

Nem ez lesz az utolsó alkalom, hogy felteszik nekem ezt a kérdést, úgyhogy hozzá kell szoknom, bár gyűlölök hazudni. Igaz, ez kegyes hazugság, de akkor sem szeretek egy barátságot őszintétlenséggel kezdeni.

– Nem tettünk semmit, úgyhogy fogalmam sincs. – Összehúzza a szemét, a vak is látja, hogy nem hisz nekem, úgyhogy elönt a pánik. – Esküszöm, Anastasia.

A tekintete meglágyul, mire én meg rögvest szarul érzem magamat. Mégis mi a faszért esküdöztem?

– Ne menjünk vissza a földszintre?

– De, persze. Robbie mostanra már valószínűleg a bugyit is lebájolta a barátnődről.

Anastasia kuncogni kezd, és szinte már kínos, milyen boldoggá tesz, hogy végre sikerült megnevettetnem.

– Higgy nekem, Lolának nagyon is kedvére van, hogy elbűvölje egy szexi srác.

Ezúttal van annyi eszem, hogy előtte menjek le a lépcsőn, összefűzött ujjainkat a vállamon nyugtatva, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. Már a legalsó lépcsőfokon járok, amikor kiszúrom a pasiját – akinek a létezéséről meg is feledkeztem –, aki úgy bámul engem, mint aki éppen készül rám zúdítani a pokol tüzét.

Ötödik fejezet

ANASTASIA

NATE HIRTELEN MEGTORPAN ELŐTTEM, mire majdnem legurulok a lépcsőn.

– Mit művelsz? – kérdezem zavartan, ahogy gyakorlatilag kitépi a kezét az enyémből. Kilép oldalra, és amint hatalmas teste már nem takarja a kilátást, megpillantom, hogy mit is látott.

– A pasid úgy fest, mintha ki akarna belezni.

– Nos, az fura – elmélkedem előrelépve, hogy ugyanazon a fokon álljunk. – Mivel nincs pasim.

Mondjuk, igaza van – Aaron tényleg úgy fest, mint akit egy hajszál választ el attól, hogy végezzen valakivel. És ez cseppet sem változik, ahogy odajön hozzám és Nate-hez, amint lelépünk a lépcsőről.

– Hali – csiripelem. – Azt hittem, ma otthon maradsz.

Aaron még mindig Nate-et bámulja, még akkor is, amikor kezemet a karjára helyezem, és megszorítom a bicepszét. Aaron erre végre felém fordítja a tekintetét, miközben szemöldöke a homloka közepére szalad.

– Mégis mit műveltél vele odafenn?

Érzem Nate-et magam mellett, érintésének szelleme ott időzik a derekam körül. Úgy döntök, ahelyett, hogy letépném Aaron fejét – amit legszívesebben tennék –, amiért ilyen furán és bárdolatlanul viselkedik közönség előtt, kedves leszek.

– Aaron, ő itt Nate. Nate, ő itt Aaron, a korcsolyapartnerem.

Szinte tapintható a kettejükből áradó tesztoszteron, ahogy kezet ráznak, mire ujjaik elfehérednek, ahogy megpróbálják összeroppantani a másik csontjait. Szánalmas. Amikor végre elengedik egymást, a vér pedig visszaáramlik az ujjaikba, Aaron felé fordulok és, bár nem érdemli meg, megjátszott mosolyt erőltetek az arcomra.

– Jól vagy? Merre voltál?

– Előbb én kérdeztelek téged.

– Pisilni voltam, ez kielégítő válasz? – csattanok fel, végül csak kikelve magamból.

Baromi hosszú nap volt, és egyszer már el kellett viselnem Aaron marhaságát, amikor a megbeszélés után eldöntötte, Ryan az egyes számú közellenség.

Ryan el akart vinni kajálni, ami, ugye, teljesen normális dolog barátok közt. Aaron erre bosszúsan a fogát szívogatva emlékeztetett, hogy bele kell férnem a regionális bajnokságra készült ruhámba. Mintha ezt valaha is el tudnám felejteni, főleg az ő közelében. Ryan erre persze kiakadt, és közölte Aaronnel, hogyha nem tud felemelni, akkor talán keményebben kéne dolgozni az edzőteremben.

Ez persze nem tetszett Aaronnek, úgyhogy visszaszólt, és a végére annyira kimerített a dráma, hogy Ryan kénytelen volt hazavinni. Sajnos annak tudatában, hogy Ryan rávett volna, hamburgert vagy valami hasonlót egyek, a csirkesalátám már közel nem volt olyan finom.

Úgyhogy most bosszús és éhes vagyok, meg egy kicsit részeg, és már megint azt kell néznem, ahogy Aaron seggfejkedik és kínos helyzetbe hoz.

Aaron felhúzza az egyik szemöldökét – egyértelműen nem hiszi el, hogy csak mosdóban voltam.

– Azt hittem, úgy gyűjtöd a csapatkapitányokat, mintha Pokémonok lennének. Hol van Rothwell? Általában ő az, akit le sem lehet vakarni rólad.

A szavai pont úgy találnak mellbe, mint ahogy szánta, mire minden igyekezetem ellenére is gombóc nő a torkomban. Nate keze a hátamra simul, ahogy tesz egy lépést Aaron felé.

– Ha ilyen seggfej leszel, akkor jobb, ha mész, haver. A bagázs éppen próbálja jól érezni magát.

– Te meg beleütöd az orrodat egy magánbeszélgetésbe, haver – feleli Aaron nyersen.

– Az én házamban vagy, és éppen gorombáskodsz a vendégemmel. Vagy kibaszottul nyugodj le, vagy húzz innen!

Nate nagydarab srác, sokkal nagyobb, mint Aaron. Jó fél fejjel magasabb, szélesebb, izmosabb. Arról nem is beszélve, hogy francos hokijátékos. Aaron teste olyan, mint egy balett-táncosé, erős, de inas. Ráadásul egész kényelmes, kiváltságos életében soha nem bunyózott senkivel, ami miatt igencsak meglep, hogy így nekimegy olyanoknak, akik viszont már bunyóztak.

– Bocsi, Stas – mondja, bár a nevem kicsit elmosódik. – Asszem, csak ki vagyok akadva most, hogy tudom, miért lett szétbaszva a pálya.

– Senki sem tudja, mi történt – vágja rá Nate gyorsan.

Túl gyorsan.

Aaron felkacag, de hangjában egy csepp jókedv sem csendül.

– Én tudom. Egy újonc nem tudta a faszát a gatyájában tartani. Felcsinálta valakinek a kishúgát. Aztán meg lelépett. – Felém fordul, az arcára kiülő döbbenet egyértelműen kamu. – Mégis milyen gáz ez már, Stas? Lekoptatni egy elsőévest, akit felcsinált? És erre most meg mi szenvedünk.

– Nem ez történt – mondja Nate hűvösen.

Istenem, most olyan hülyének érzem magam. Nem lett volna szabad hinnem az esküdözésének. Hát persze, hogy tudja. A testem megfeszül Nate keze alatt, mire gyorsan el is kapja, és arrébb lép, hogy egy kis teret adjon nekem.

– Nos, jó móka volt – mondom szinte már unottan, próbálva semmilyen érzelmet sem kimutatni, mivel egyértelmű, hogy Aaron pont erre hajtott. – Megyek haza.

– Király, mehetünk együtt. Megyek, megkeresem Lót.

Pillanatokon belül mintha már egy egészen más srác lenne. Néha olyan, mintha Jekyll és Hyde barátja lennék – a bunkó oldala főleg némi pia után tűnik elő. Bosszantó egy dolog, mert amúgy az esetek többségében remek srác, de kibaszottul jól tudja rejtegetni a kedves oldalát.

Ahogy együtt nézzük, amint Aaron beleveszik a tömegbe, Nate összecsípi az orrnyergét, és elereszt egy frusztrált sóhajt.

– Nem akartam hazudni neked.

Némi távolságot rakva kettőnk közé felé fordulok. Úgy fest, mint aki éppen az egész világ súlyát cipeli a vállán, és ez akár valóban így is lehet. De nekem is megvannak a magam céljai. Imádom a sportomat, és a jégen töltött időm éppen olyan fontos, mint az övé.