A könyv Fülöp Botond korábbi és új írásait tartalmazza.
A már megjelenteket szerkesztett módon közöljük a Konzervatív rehabilitáció (2019–2023) és a Vidéki prókátor (2024–) című blogból, illetve régebbi publicisztikáinak egy részét a Havi Magyar Fórum és az Új Magyarország lapokból.

Copyright © Fülöp Botond

Alhambra-Press Kft., 2026

Szerkesztette: Szerető Szabolcs és Radványi Benedek

Korrektor: Darvasi Linda

Borítóterv és tördelés: Sóti Gábor

Borítókép és belső fotók: Nyéki Martin

ISBN 978 615 6682 25 3

Készült a Magyar Hang kiadója,

az Alhambra-Press Kft. gondozásában Budapesten

Felelős kiadó: György Zsombor, Lukács Csaba

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

2024. február 1-jén 20:45-kor elküldtem egy e-mailt.

2023 szilveszterén elhatároztam, hogy nem követem többé napi szinten a híreket és a közéleti vitákat. Reménytelennek tűnt, hogy bármi is megváltozzon Magyarországon, így jobbnak láttam, ha a korábban politikára szánt időt például kertészkedéssel töltöm.

Ám azon a szokásomon nem változtattam, hogy a Kúria döntéseit napi szinten olvastam. Ez vezetett oda, hogy

2024. február 1-jén 20:45-kor elküldtem egy e-mailt.

Mint később kiderült, sorsfordító üzenet volt.

Aznap ugyanis teljesen véletlenül belefutottam egy olyan büntetőügyi határozatba, aminek tartalma ledöbbentett. Az ügy egész nap nem hagyott nyugodni, este pedig eldöntöttem, hogy az információt megosztom a sajtóval.

Ami ezután történt, ma már történelem.

1971. április 14-én születtem Győrben, polgári-konzervatív családban nőttem fel, már diákként erősen érdeklődtem a politika és a közélet iránt.

1994-ben gépészdiplomát szereztem a BME-n, éveken át mérnökként, konstrukciós, illetve gyártmányfejlesztési vezetőként dolgoztam.

1995-ben jelentek meg az első közéleti írásaim az országos sajtóban.

2001-ben megszereztem jogi diplomámat a Pécsi Tudományegyetemen, majd 2005-től Luxemburgban, az Európai Bíróságon dolgoztam, német és magyar nyelvű ügyekért felelős tanácsosként.

2013 óta ügyvédként tevékenykedem Komlón, az évek során többek között megváltozott munkaképességű és rokkantsági ellátásból kiszorult embereket is segítettem jogos ellátásuk visszaszerzésében.

2019-ben Konzervatív rehabilitáció címmel blogot indítottam, de ez idő tájt jelent meg írásom például a Válasz Online-on is.

2024. február 1-jén 20:45-kor elküldtem egy e-mailt.

A sajtó már másnap nyilvánosságra hozta, hogy Novák Katalin köztársasági elnök kegyelmet adott a bicskei gyermekotthon ügyében elítélt K. Endrének.

2024. február 10-én a közfelháborodás nyomán lemondott Novák Katalin, és visszavonult a politikától Varga Judit is, aki igazságügyi miniszterként ellenjegyezte a kegyelmet.

2024. február 11-én Magyar Péter, a miniszter korábbi férje éles rendszerkritikát fogalmazott meg a Partizánnak adott interjújában, amely milliós elérést produkált. Ezután Vidéki prókátor álnéven blogot indítottam.

2024. február 16-án ismert influenszerek tüntetést tartottak a Hősök terén, a gyermekvédelem és az elit felelőssége országos köztémává vált.

2024. március 15-én Magyar Péter is tízezrek előtt beszélt az Andrássy úton.

2024. június 9-én az európai parlamenti választáson közel 30 százalékot szerzett a Magyar Péter vezette Tisza Párt, amely a legerősebb ellenzéki erővé vált néhány hónap alatt.

2024 és 2025 folyamán tovább erősödött a Tisza; a párt a rendszerváltás és az elszámoltatás üzenetével fordult rá a kampányra, miközben a kegyelmi ügy is rendre előkerült a hatalom működésének jelképeként.

2026. április 12-én a Tisza Párt kétharmados parlamenti többséget szerzett, az új kormány eskütétele után pedig én is kibújtam az inkognitómból.

Feladó: Dr. Fülöp Botond

Címzett:  @telex.hu; info@168.hu; info@24.hu; ugyfelszolgalat@hvg.hu; szerk@valaszonline.hu; szerk@gulyasagyumedia.hu; info@klubradio.hu; szerk@444.hu

Elküldve: 2024. február 1. 20:45

Melléklet: BH.2024.3.pdf

Tárgy: Novák Katalin tavaly áprilisban kegyelemben részesítette a pedofíliáért jogerősen elítélt bicskei gyermekotthon vezetőjének bűntársát

Tisztelt Szerkesztőség!

Úgy gondolom, esetleg érdemes lenne tájékoztatni a közvéleményt arról, hogy egy pedofíliáért jogerősen elítélt gyermekotthon-vezető bűntársát részesítette kegyelemben tavaly áprilisban Novák Katalin, s tette ezt a pedofília elleni harc kellős közepén, amikor hazánkat állítólag a gyermekek védelme miatt támadják „Brüsszelből”.

Miként arról annak idején számos média beszámolt, a bicskei gyermekotthon pedofíliáért elítélt vezetőjének helyettesét a bíróság – hatósági eljárásban elkövetett kényszerítés bűntettének kísérlete miatt – jogerősen 3 év 4 hónap börtönben végrehajtandó szabadságvesztésre, 5 év tizennyolcadik életévét be nem töltött személyek nevelésével, felügyeletével, gyógykezelésével és gondozásával kapcsolatos valamennyi tevékenységtől mint foglalkozástól eltiltásra és 4 év közügyektől eltiltásra ítélte. A Kúria által felülvizsgálati eljárásban hatályában fenntartott jogerős ítélet tényállásának lényege szerint a gyermekotthon vezetőjének helyettese segítséget nyújtott a főnökének abban, hogy a védelmük, nevelésük és gondozásuk alatt álló, nekik kiszolgáltatott helyzetben lévő kiskorú sértettet lelki és érzelmi ráhatással rávegyék arra, hogy vonja vissza a gyermekotthon vezetője elleni, szexuális abúzus miatt tett feljelentését. A gyermekotthon volt igazgatóját egyébként, mint I. r. vádlottat – folytatólagosan elkövetett szexuális erőszak és más bűncselekmények miatt – nyolc év szabadságvesztésre, végleges hatályú foglalkozástól eltiltásra és nyolc év közügyektől eltiltásra ítélte a bíróság.

A Kúria 2023. szeptember 25-én felülvizsgálati eljárásban meghozott és idén januárban BH.2Q24.3. szám alatt a Bírósági Határozatok Gyűjteményében is közzétett ítéletéből azonban döbbenetes részletre derül fény az üggyel kapcsolatban. A határozat 24. pontjából ugyanis megtudhatjuk, hogy időközben, egész pontosan 2023. április 27. napján a Köztársasági Elnök a kegyelmi kérelem elbírálásáról szóló KEH/2787-6/2023. számú határozatával az intézményvezető-helyettessel szemben a kiszabott szabadságvesztés büntetés hátralévő részének végrehajtását kegyelemből 5 évi próbaidőre felfüggesztette, a foglalkozástól eltiltás büntetés és a közügyektől eltiltás mellékbüntetés hátralévő részének végrehajtását kegyelemből elengedte, valamint az ítélet vonatkozásában a büntetett előélethez fűződő hátrányok alól kegyelemből mentesítette.

Novák Katalin tehát kegyelemre méltónak tartotta azt a gyermekotthon-vezető helyettest, aki a gondjára bízott kiskorú feletti hatalmi befolyását felhasználva működött közre abban, hogy főnöke megússza a gyermekotthonban élő kiskorúak sérelmére elkövetett szexuális bűncselekményeket. Ráadásul, a foglalkozástól eltiltás alóli mentesítést is magában foglaló elnöki kegyelemnek köszönhetően továbbra is foglalkozhat kiskorúak nevelésével, elláthat olyan munkakört, mely kiskorúak felügyeletét, gondozását is magában foglalja.

A Kúria egyértelműen fogalmazott az ítéletben: „Mindezt szem előtt tartva nyilvánvaló, hogy az elkövető személyében rejlő társadalomra veszélyesség fokozott, ha a gyermekek védelme érdekében működő intézmény, egy gyermekotthon első (az I. r. terhelt) és második számú vezetője (a II. r. terhelt) az, aki éppen az ellenkezőjét teszi, mint ami a törvényi és erkölcsi kötelezettsége, és követi el a gondozásukra bízott gyermekek sérelmére az adott bűncselekményeket, olyan (több évtizedes) hatalommal, tekintéllyel, befolyással bírva és azzal visszaélve a kiszolgáltatott gyermekekkel szemben, ami nem csupán a büntetőjog által, hanem erkölcsileg is mélyen elítélendő cselekmény.”

Ehhez hasonló, az elbírált cselekmény erkölcsi szempontú értékelését tartalmazó megállapítást egyébként a Kúria meglehetősen ritkán tesz az ítéleteiben.

A gyermekek felkent védelmezője, a családvédelem lánglelkű amazonja, Orbán Viktor örökké vigyorgó tolla, Novák Katalin ezt másként látta: ő a pedofil gyermekotthon-vezető bűntársát, kinek személye a Kúria szerint is fokozottan veszélyes a társadalomra, kegyelemre méltónak és a gyermekekkel kapcsolatos foglalkozások gyakorlására alkalmasnak ítélte. S tette ezt ráadásul a pedofíliaellenes, gyermekvédelmi „harc” kellős közepén.

Mellékelten küldöm a Kúria ítéletét, melyből a kegyelem ténye kiderül.

Tisztelettel:

Dr. Fülöp Botond

Magok voltunk, hajtássá lettünk

Különös módon kezdődött számomra a 2024-es év. Ugyanis amolyan újévi fogadalom gyanánt elhatároztam, hogy mostantól kevesebb időt szánok politikára és az így felszabaduló szabadidőmet – Voltaire tanácsát megfogadva – inkább az agyamban és a ház mögött lévő kertek művelésére fordítom.

53 éves voltam, gyerekkorom óta érdeklődtem a közélet és a politika iránt, átéltem a rendszerváltás időszakát, majd a 90-es évek végének és a 2000-es évek elejének politikai csatározásait. Számos bel- és külpolitikai, társadalomkritikai cikket írtam ez idő tájt, blogokat is vezettem, ám a 2010-ben kezdődött Orbán-éra, a Fidesz negyedik kétharmados győzelme után fokozatosan elvesztettem az érdeklődésemet és a lelkesedésemet. Nem láttam ugyanis az égvilágon semmi értelmét a politikai hír- és vitaműsorok további követésének, hiszen – politikai értelemben – az országban tél volt „és csend és hó és halál”: a belenyugvás, az apátia és a reménytelenség hótakarója lepte be a mozdulatlanságba dermedt magyar közéletet.

A társadalmi helyzetemmel kapcsolatos életérzésem pedig már régóta az Ady-féle metaforával, a hó alatt megbúvó maggal volt jellemezhető. Újra és újra meg kellett tapasztalnom, hogy a politikával és a közmorállal kapcsolatos gondolkodásomat meghatározó értékeket, alapelveket vallók a mai magyar társadalomban kisebbségben vannak, s a többség – velem ellentétben – nemhogy nem háborodik fel a gátlástalanság, a romlottság, a képmutatás és az álszentség újabb és újabb megnyilvánulásain, de honfitársaim többségét a közösség ellen elkövetett bűnök – a saját, személyes gondjaikkal, nehézségeikkel ellentétben – még csak nem is zavarják. Sejtettem, sőt: reméltem ugyan, hogy rejteznek még, talán nem is kevesen, hozzám hasonló „magok” szanaszét, itt-ott a hó alatt, de nem láttam őket, nem tudtam róluk, a némaság és sötétség uralta hó alatti világban esélye sem volt annak, hogy kapcsolatba lépjünk egymással. Kis fészek-világunkban egy olyan társadalom belső száműzötteiként éltünk, amelyben ismét uralkodóvá váltak a nyugati periféria posztfeudális társadalmainak ősöktől örökölt, régi alattvaló-magatartásformái: az öncenzúra, a belenyugvás és a meghunyászkodás.

Más lehetőségem nem lévén, kénytelen voltam elfogadni, tudomásul venni ezt az állapotot, s Adyhoz hasonlóan én sem tudtam bölcsebb egyéni túlélési stratégiát választani magamnak, mint hogy a „rendeltetés hitével” igyekszem megőrizni „szegény mag-magam”, s megpróbálok bízni abban, hogy egyszer talán még „hívni fog az Élet”, és megérem „igazimnak sarjadását”. Addig pedig maradnak a magánélet örömei: a család, a munka, a könyvek, az utazások és a kert.

ÁTTÖRÉS A HAVON

Aztán alig telt el egy hónap az évből, és a vak véletlen, vagy valamilyen kiismerhetetlen gondviselő akarat úgy akarta, hogy pont én – egy hó alatt megbúvó kicsiny mag – indítsak el egy olyan változást, melynek következtében hozzám hasonló magokból sarjadt friss hajtások szakították meg mindenütt a táj sivár fehérségét.

2024 februárjában egyszer csak megpezsdült az élet a hótakaró alatt. Egy korábban nem ismert fiatalember hazaszeretetének, elismerésre méltó munka- és teherbírásának, különös, ritka tehetségének és elhivatottságot sugárzó elszántságának köszönhetően egyszer csak elkezdtek mocorogni azok a bizonyos hó alatt megbúvó magok, miközben hirtelen a tavasz rég nem tapasztalt friss fuvallata töltötte be a levegőt. A kicsiny hajtások pedig a rég várt üde szellő hatására egyre számosabbak és egyre nagyobbak lettek, olyannyira, hogy egyszer csak áttörték a hótakarót.

És akkor, abban a pillanatban megtörtént a csoda: a hó alatti sötétben megbúvó magokból sarjadt hajtások a hótakaró fölött meglátták egymást, kapcsolatba léptek egymással, és a magányosság érzetét felváltotta bennük a közösséghez tartozás öröme. Bizonyossá vált az, amit addig csak reméltünk, hogy nem vagyunk egyedül, sőt: számosan vagyunk, s a hó fölé nőve nem csupán a tavasz ígéretét jelentő napot láthattuk meg végre, hanem egymást is. Ettől pedig erősek lettünk.

Mert a hó alatti magból kinőtt hajtást nem csak az teszi igazán erőssé, hogy átfúrja magát a hótakarón és feltárul előtte a napsütötte hó fölötti világ, hanem talán még inkább az, hogy a korábban rá nehezedő hólepel fölött meglátja a többieket, a hozzá hasonló többi hajtást, s ezáltal a létezésnek egy sokkal magasabb minősége: a közösséghez tartozás élménye nyílik meg a számára.

APÁTIÁBÓL TETTVÁGY

A hó alatti magokból lett hajtások közössége, az egész országra kiterjedő, alulról építkező, önszerveződő mozgalmak, vagyis a Tisza-szigetek megalakulásához hasonlóan reménykeltő folyamat talán a rendszerváltozás óta nem játszódott le hazánkban. Az történt ugyanis, hogy „esett, szép, szomorú fejekkel” itt is, ott is elkezdtek összehajolni a magyarok, s az apátiát, a lemondást és a beletörődést felváltotta a tettvágy, az optimizmus, a változás lehetőségébe vetett hit és az ezekből táplálkozó cselekvő akarat. Ismét érdemessé vált közélettel, politikával foglalkozni, hiszen Magyar Péter színre lépésével felcsillant a változás lehetősége.

A magyarok elkezdték újra figyelemmel követni a közélet egyik napról a másikra váratlanul eseménydússá, izgalmassá váló történéseit. Sőt, nem csupán figyelemmel kísérni kezdték el, hanem kommentálni, véleményezni, értelmezni is: hirtelen tömegesen kaptak kedvet hozzáadni a pergő történésekhez a saját gondolataikat, a saját ötleteiket.

Ha például megnyitottam a Facebookot, a hírfolyam elején a sok értelmetlen ostobaság és reklám helyett hazaszerető és a haza sorsáért felelősséget érző, tettre kész honfitársaim bejegyzéseit olvashattam, akik büszkén és örömmel osztották meg az ország állapotával és jövőjével kapcsolatos, jobbító szándékú gondolataikat, melyek emberek tízezreihez eljutva vitákat, beszélgetéseket generáltak, és újabb ötletek forrásaivá váltak.

Ezáltal ezrek, tízezrek jutottak olyan újszerű, eddig nem tapasztalt élményhez – nevezetesen a gondolatok figyelő és értő közönség számára történő közvetítésének, s ezáltal a közéletben való alakító részvételnek az élményéhez –, mely az ókortól kezdődően a közösségért felelősséget érző ember: a polgár életének szerves részét és a polgári lét jellegadó attribútumát képezi. Ez az önszerveződő polgári ébredés és az ebből fakadó aktivitás az év végén aztán egy csodálatos karácsonyi jótékonysági akcióban csúcsosodott ki.

ÚJ IRÁNY

Felébredésünk lázadásból fakadt. A lázadás kürtjelét pedig a kegyelmi botrány adta meg. Az ugyanis, hogy február 1-jén este elküldtem azt az e-mailt, nem volt más, mint az én „szegény mag-magam” személyes lázadása egy olyan korrupt, hazug, képmutató és cinikus rendszer ellen, amelyről úgy gondoltam, hogy tönkreteszi a hazámat, lábbal tipor minden általam szentnek vélt értéket, s mely a hó alatti mag sorsát kényszerítette rám.

Magyar Péter színre lépése szintén az ő személyes lázadása volt, s megjelenésével egyúttal vezért is kapott a lázadás, mégpedig az eddigiek alapján alkalmasnak, hitelesnek és ígéretesnek tűnő vezért. Korábban lehetetlennek véltük, de a felülről elfojtani akaró hatalom ellenében a polgári fejlődés egy csendes lázadás formájában mégiscsak utat tört magának, és elkezdett új irányt szabni Magyarországnak. Olyan irányt, melyet legnagyobb elődeink jelöltek ki számunkra Szent Istvántól Antall Józsefig.

Mindeközben egyértelművé vált az is, hogy a parlamenti többség fékek és ellensúlyok nélküli, korlátlan és gátlástalan zsarnokságán, a nemzet közös javainak államilag szervezett ellopásán és az ország emberi és természeti erőforrásainak az idegen nagytőke számára komprádorként történő kiszolgáltatásán alapuló úgynevezett „illiberális demokrácia” – ez a „világnak nem közösse” – ugyanúgy életképtelennek és történelmi zsákutcának bizonyult, mint a kommunista kísérlet: megbukott morálisan (lásd kegyelmi ügy, Bese-ügy), megbukott ideológiailag és intellektuálisan (lásd Orbán Balázs-ügy), megbukott az állami közpolitikák és a népesedés vonatkozásában, és utolsó éveiben a gazdaság terén is csak bukdácsolásra meg üres ígéretekre telt tőle.

Ma már sajnos adatokkal bizonyítható tény, hogy az orbáni „illiberális” rendszer a gazdaság és az életminőség számos mutatója tekintetében elsőből utolsóvá tette hazánkat a térségünkben, miközben egyik térségbeli versenytársunkat sem lepték el a bevándorlók, egyik térségbeli versenytársunkban sem műtik át az óvodásokat másneművé, és egyik térségbeli versenytársunkat sem sodorták bele a háborúba. A magyar társadalom úgy mondott le önszántából a tisztességes közéletről, a vagyona tekintélyes részéről, a demokráciáról és a jogállamról, úgy vált – ráadásul ezúttal önként – a „Sors bús uszítottjává”, hogy a hazugságokon kívül nem kapott ezért cserébe az égvilágon semmit.

ELVEK ÉS ÉRDEKEK

A politikai értelemben vett tél végén pedig már Vörösmartyval azt mondhattam: „Testvérim vannak, számos milliók; / Én védem őket, ők megvédnek engem. / Nem félek tőled, sors, bármit akarsz.” Ugyanis a korábban sötétségben élő, egymástól elszigetelt magok közösséggé formálódó hajtásokká lettek, akik már látták a napot és látták egymást is.

Ezzel a változással olyan kincsre tettünk szert, melyre a jövőbeli eseményektől függetlenül úgy kell vigyáznunk, mint a szemünk fényére. Hiszen nem csupán mi, a napfényre kinövő hajtások váltunk ily módon boldogabbá és szabadabbá, nem csupán mi éreztük ettől sokkal jobban magunkat, de teljesült ezáltal minden változás legelső feltétele is: a változást akarók egymásra találása és cselekvő közösségbe szerveződése.

Céljaink már ekkor világosak voltak: az „illiberális demokrácia” rendszerének békés úton történő megdöntésével, a jogállam és a parlamentáris demokrácia rendszerének helyreállításával az országot a gyarapodó polgári fejlődés útjára, a nemzetet pedig morális, szellemi és gazdasági értelemben egyaránt emelkedő pályára állítani. Nem kívánjuk az éppen itt-ott hatalomban lévő idegen elvtársakhoz szabni a politikánkat, hanem a Szent István, Széchenyi István és Antall József által kijelölt, Nyugat felé vezető magyar ösvényen haladni. A mi vezérlő csillagaink nem idegen – keleti és nyugati – egeken, hanem a magyar égbolt csillagösvényén ragyognak.

Számunkra nem az jelenti a politikai sikert, ha nagyhatalmak vezetőinek udvari bolondjaiként a világpolitika színpadán ripacskodhatunk, hanem az, és csakis az, ha a magyarok hosszan, boldogan, szabadon, egészségesen és jólétben élhetnek a hazájukban. Nekünk elveink vannak, az ország, a nemzet érdekeitől elkülönülő érdekeink ellenben nincsenek.

ZÁSZLÓBONTÁS, LÁZADÁS, ÜTKÖZET

Már ekkor, 2024 végén meggyőződéssel hittem: ha nem tévesztjük szem elől céljainkat, ha továbbra is ragaszkodunk az elveinkhez és az értékeinkhez, ha megőrizzük az ügyünkhöz illő méltóságunkat és nem hagyjuk, hogy lerántsanak bennünket a mocsárba, ha szeretettel fordulunk egymás felé és igaz bajtársiassággal vigyázunk egymásra, akkor lázadásunk nyomán előbb vagy utóbb, de „eljön a hajfodrász, a tavasz”, és újra zöldbe borul a magyar táj. Mert van, hogy nem a tavasz sarjasztja ki a hajtásokat a magokból, hanem a magsorsuk ellen fellázadó magok kényszerítik ki a tavasz eljövetelét.

2024 elején kirobbant a kegyelmi botrány, s mint láttuk, ez lett a zászlóbontás éve. Aztán jött 2025, amelyet nyugodtan nevezhetünk úgy, mint a lázadás kiterjedésének és a felkészülésnek az éve. Aztán a győzelem reményével fordultunk rá 2026-ra, az ütközet évére, amikor előbb azt tapasztalhattuk, hogy zászlónk lobog, vezérünk a helyén, a sereg pedig gyülekezik, majd az áprilisi választásokon soha nem látott, elsöprő győzelemmel vette át a kormányzás rúdját a Tisza Párt.

Magyar Péter a győzelmét jelentős részben a liberális (vagy, ahogy ő nevezi, nyilván nem véletlenül: a „plurális”) demokrácia visszaállítására vonatkozó ígéretnek köszönheti. A választáson a liberális demokrácia ígérete győzedelmeskedett az „illiberális demokrácia” valósága fölött, s alighanem minden Tisza-szavazó ezen ígéret teljesítését várja az új kormánytól.

Ami a 2026-os országgyűlési választásokon történt, megerősíteni látszik Fukuyama igazságát, mely szerint a liberális demokrácia a történelem – politikai értelemben vett – végét jelenti, s úgy vélem, a liberális demokráciánál csak egy még fejlettebb politikai rendszer létezik: a még jobb liberális demokrácia. Ennek egyik, erkölcsi jellegű oka az, hogy a liberális demokrácia tekinthető a keresztény morál és etika legtökéletesebb társadalmi-politikai megvalósulásának, hiszen lényegében véve teljesen megegyeznek az alapvető tézisei és normái. Egy liberális demokrácia alkotmánya és az Újszövetség között erkölcsi és etikai értelemben semmilyen lényeges ellentét nincsen. Aki tehát magát erkölcsi értelemben Jézus követőjének gondolja, annak egyben a liberális demokrácia hívének is kell lennie, és ezért butaság a klasszikus liberalizmust keresztényellenesnek állítani. A másik ok pedig a hatékonyságban keresendő, hiszen a dolgok logikájánál fogva a liberális demokráciák képesek a legtisztességesebb verseny, s ennek folytán a legkisebb mértékű kontraszelekció és eldegenerálódás tartós biztosítására.

Ez utóbbi, vagyis a kontraszelekció és a szellemi-erkölcsi elsatnyulás az egyéb politikai rendszerek hanyatlásának, s a liberális demokráciákhoz viszonyított lemaradásának egyik törvényszerű oka, ami tetten érhető volt az Orbán-rendszer bukásában, lásd a kormányzásuk és a kampányuk minőségét. Ez az egyik legfőbb oka Oroszország gyengeségének is, ezektől a rendszerektől ugyanis a társadalmi elit egyre nagyobb mértékben fordul el, s végül már csak a pénzért megvásárolhatókat tudja „hadra fogni”, akik viszont ritkán tartoznak egy ország szellemi – s még ritkábban a – morális elitjébe.

Orbán Viktor tehát bebizonyította, hogy – sokak tévhitével ellentétben – a történelem nem haladta meg a liberális demokráciát, nincs olyan egyirányú történelmi fejlődés, mely a liberális demokráciából az autokráciák kialakulásának irányába mutatna. Az „illiberális demokrácia” és az autokrácia a keresztény nyugati világban legfeljebb csak átmeneti hibajelenség, melyből nem csupán lehetséges, de szükségszerű is a visszatérés a liberális demokráciához.

De gondoltuk volna mindezt 2024-nek telén, magként, a hó alatt?

Hogyan robbantottam ki a kegyelmi botrányt?

A közvéleményt és a politikai életet felforgató, Novák Katalin, Varga Judit és Balog Zoltán lemondásához vezető botrány kirobbanása óta gyötört a kérdés, hogy – a független sajtó figyelmét a kegyelmi döntésre felhívó magánszemélyként – kiálljak-e a nyilvánosság elé.

Kezdettől fogva úgy gondoltam, hogy a személyem egyáltalán nem lényeges. Abból indultam ki, hogy csak akkor és csak olyan módon érdemes megszólalnom, ha és amilyen módon annak valamilyen szempontjából értelme és haszna van. A hírnév, az ismertség, a médiában való szereplés lehetősége nem vonzott. Vonzott viszont a dolgos, nyugodt, tartalmas, vagyis boldog élet, amit nem szeretnék értelmetlenül feláldozni.

Meg aztán azt, amit tettem – bár a társadalmi és politikai következményei kétségkívül nagyon jelentősek és messze ágazók –, nem is tartom olyan szellemi teljesítménynek, amire különösebben büszkének kellene lennem.

Végül hosszas töprengés után arra a következtetésre jutottam, hogy mivel ez az ügy kétségtelenül részévé válik a magyar politikatörténetnek, már csak a történelmi hűség kedvéért is érdemes lehet Vidéki prókátor álnéven blogot indítanom, és megválaszolnom azokat a kérdéseket, amelyekre ebben az országban egyedül én tudok felelni – nevezetesen, hogy hogyan és miért robbantottam ki 2024 februárjának első napján egy e-maillel a kegyelmi botrányt. Másrészt pedig a politika iránt ifjúkorától kezdve érdeklődő homo politicusként hiba, sőt talán vétek lenne nem kihasználni annak esélyét, hogy ennek a váratlan eseménynek köszönhetően gondolataim esetleg szélesebb körhöz is eljuthatnak, és befolyásolhatják a közvéleményt.

CSAK IDŐ KÉRDÉSE VOLT

Az a bizonyos csütörtöki nap, 2024. február 1-je is csak ugyanúgy kezdődött, mint a többi átlagos munkanapom. A laptop bekapcsolása után aznap is azonnal elindítottam a jogtárat, hogy – sok-sok éves berögzült és kedvelt szokásomnak megfelelően – a munkanap első órájában, az első ügyfél megérkezése előtt, amolyan mindennapos szakmai továbbképzés gyanánt egy kávét kortyolgatva elolvassam a Kúria egy frissen közzétett döntvényét.

A bírósági ítéletek olvasása számomra nemcsak munka, hanem egyben szórakozás is. A véletlen úgy hozta, hogy azon a reggelen a BH.2024.3. számon 2024 januárjában közzétett, büntetőügyben meghozott határozatra esett a választásom. Mielőtt azonban továbbmennénk, szeretnék néhány magyarázó megjegyzést tenni a nem jogász olvasók számára azzal kapcsolatban, hogy mik is azok a „BH”-k (bírósági határozatok).

Egy egyedi ügyben meghozott kúriai határozat azáltal emelkedik ki a többi egyedi ügyben meghozott határozat közül, és válik úgynevezett „BH”-vá, hogy azt a Kúria – elvi jelentőségére tekintettel – szerkesztett döntésként, nyomtatott formában, a Kúriai Döntések című folyóiratban is közzéteszi, mégpedig a bírósági határozatok interneten elérhető gyűjteményében történő megjelenését követően. Azt lehet tehát mondani, hogy a „BH”-k azok a kúriai határozatok, amelyeket a Kúria a joggyakorlat egysége és fejlődése szempontjából a legfontosabbaknak ítél.

A szóban forgó határozatot tehát a Kúria egy ilyen, elvi jelentőségű döntésnek minősítette, és nyomtatott formában is megjelentette a Kúriai Döntések című folyóirat 2024. januári számában. Mindössze hét büntetőjogi tárgyú „BH” jelent meg ebben. Szó sincs tehát arról, hogy ezt a határozatot úgy kellett volna „kikukázni” valahonnan. A határozat, melyet a Kúria elvi jelentőségűnek ítélt, a folyóirat megjelenése óta már ott volt mindenki előtt mind nyomtatott formában, mind pedig a jogtárakban (az ellenzéki pártok jogászai előtt is). S ha nem én, valaki más előbb-utóbb egész biztosan észrevette volna.

A botrány kitörése a Kúriai Döntések megjelenésétől valójában már elkerülhetetlen és csak idő kérdése volt.

NEM HITTEM A SZEMEMNEK

Amikor a jogtárban rákattintottam a Kúria BH.2024.3. számon közzétett, felülvizsgálati eljárásban meghozott határozatára, ezt az összefoglalót olvastam a határozat elvi tartalmáról: „A II. r. terhelt intézményvezető-helyettesként hatalmi befolyását felhasználva a kiszolgáltatott kiskorúval szemben az I. r. terhelt által elkövetett szexuális bűncselekmény miatti felelősségre vonás elkerülését akarta segíteni, éspedig oly módon, hogy egyúttal leplezze a terhelő tartalmú vallomás-visszavonás I. r. terhelt által kényszerített voltát. E cselekmény bűnsegédként elkövetett kényszerítés hatósági eljárásban bűntette [Btk. 278. § (1)-(2) bek.].

Undorral és elborzadva olvastam a határozat első 23 pontját, melyekben a Kúria leírta az első- és a másodfokon eljárt bíróságok határozatait, valamint az azokban megállapított és a felülvizsgálati eljárásban már nem támadható tényállást. Amikor azonban a 24. ponthoz értem, a kávéscsésze kis híján kiesett a kezemből, és majdnem leszédültem a székemről: a Kúria ebben a pontban rögzítette – mégpedig egy bírósági határozathoz méltó hideg, precíz tárgyilagossággal – Novák Katalin kegyelmi döntésének tényét és pontos tartalmát.

Többször is átolvastam a szöveget, mert nem hittem a szememnek. Elnöki kegyelem? Egy ilyen – még büntetőügyekhez szokott ügyvéd szemével nézve is – ocsmány, undorító ügyben, melyben szexuálisan abuzált, ráadásul teljesen kiszolgáltatott, gyermekotthonban nevelkedők a sértettek?! És pont egy olyan politikustól, aki karakterét a család- és gyermekvédelemre építette fel, ráadásul a „gyermekvédelmi”, „pedofilellenes” propagandakampány kellős közepén, amikor azzal harsogták tele közpénzből az országot, hogy a gyermekek védelme miatt támadja „hazánkat” „Brüsszel”?! Ordított, hogy itt valami „bűzlik”.

Az internetes kereső segítségével, a megfelelő szavakat („gyermekotthon”, „kényszerítés”) használva nagyjából két másodpercbe telt beazonosítani az ügyet. Miután elolvastam az annak idején (bizonyíthatóan a 2016 előtti 12 évben) a bicskei Kossuth Zsuzsa Gyermekotthonban történt visszaélésekről megjelent cikkeket, a dühvel vegyes döbbenetem tovább fokozódott. Az ügy során az igazgatóhelyettes, K. Endre terhére azt állapították meg, hogy a felettese által a kiskorúak ellen elkövetett bűncselekményeket megpróbálták eltussolni.

Már abban a pillanatban megfogant bennem a gondolat, hogy erről a józan ésszel felfoghatatlan kegyelmi döntésről kötelességem tájékoztatni a magyar közvéleményt, azt azonban természetesen nem sejtettem, hogy milyen következményekkel fog járni ez a tájékoztatás. Ez – őszintén szólva – nem is érdekelt. Nem foglalkoztam vele. A magyar társadalom apátiába süllyedt, minden iránt közömbös állapotát ismerve azt gondoltam, hogy ez is csak egy hír lesz a sok között, amelyen majd mindenki átlép, legfeljebb okoz majd némi háborgást az ellenzéki „buborékban”, vagyis a független, szabad sajtó olvasói körében. Ha a magyar társadalom posztkádárista gyakorlottsággal, történelmileg beleivódott rutinnal simán átlépett azon, hogy országunk akkori vezetői még az ötvenezer honfitársunk halálát eredményező szörnyű járványt is képesek voltak gátlástalan lopásra felhasználni, ugyan miért ne lépnének át egy szimpla kegyelmi döntésen? Szerencsére tévedtem.

Tartalom

Bevezetés és a kegyelmi ügy háttere

Magok voltunk, hajtássá lettünk

Hogyan robbantottam ki a kegyelmi botrányt?

Kegyelemből bukás: egy felesleges döntés anatómiája

Az Orbán-rendszer mint bántalmazó kapcsolat

Az állam nevében szégyelltük magunkat

Fellobbant a láng, avagy egy botrány hozadékai

Kié a közjogi és a politikai felelősség?

Interjú: Az egész család megrendült, amikor a köztársasági elnök is megbukott

Mire vár(t)unk még?

A kegyelmi ügy tanulságai, avagy: aki Orbán adományából él…

Bicske, Szőlő utca, „Zsolti bácsi” és a tizenegyedik parancsolat

A reálpolitika nem egyenlő az erkölcstelen politikával

Új párt kell!

Ki kell dobnunk Lajost a házunkból – Gondolatok Márai Sándor emlékére

Lázár, a Fidesz Gyurcsánya?

Azahriah sikeréről és a NER kultúrpolitikájáról

Kádár népe versus Széchenyi népe

Gondolatok a kegyelmi botrány kirobbanásának első évfordulóján

Arisztotelész, Jézus és Voltaire „gyermeke”

Az EU-csatlakozás lehetőség, nem megoldás

Röpirat a független, erős és egységes Európáért

A komlói Európa Klub második rendezvényén elmondott beszéd

„Felépítettük Európát. Most pedig létre kell hoznunk az európait!”

A béke szigetén – Gondolatok EU-tagságunk huszadik évfordulóján

Az orosz–ukrán háborúról

Dicsérni jöttem a liberális demokráciát, nem temetni

Nekünk (nem) Mohács kell!

Merjünk nagyok lenni!

Az 1989-es alkotmányozás hibáiról

Útvesztéseink – Pesszimista gondolatok egy évvel a Fidesz első kormányra kerülése előtt

Nem kérünk a hidegháború finn példájából: soha többé különleges kapcsolatokat Moszkvával!

Vidéken a helyzet változatlan – Látkép a Fidesz 2022-es nagy győzelme után

Mohács 500, avagy vágyvezérelt gondolatok Magyarország harmadik fél évezredének küszöbén

Utószó és Védvonal helyett

Felhasznált betűtípusok

Andada Pro – SIL Open Font License

Bree Serif – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License