Copyright © Balatoni József, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Németh Károly, Relatív

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-099-7

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Előszó

Kik is azok a kamaszok?

Kik is azok a szülők?

Bezzeg az én időmben

A család az család

A szülő mint barát?

Határok és keretek

Felnőttnek gyerek, gyereknek felnőtt

A méhecske és a virág esete

Rossz társaságba keveredett

Válasszunk iskolát, pályát, életet?!

Lázadás

Kudarcok

Online tér

A kütyük világa

Nem érted, mit mond?

Perpetuum mobile

Az atipikus a tipikus

Tanítani őket

Lét? Bizonytalanság?

Elengedni fáj

A munka világa

Ők is voltak kamaszok

Kerülj közelebb zenével

HELP DESK

Utószó

Előszó

Nagyon régóta jár a fejemben ez a könyv. Talán túl régóta. Bármerre megyek előadni, bármi szakmait posztolok, a kamaszokkal kapcsolatos téma az, ami mindenkit érdekel és mindenkit érint, nemtől, kortól, társadalmi helyzettől függetlenül. Ez az az életkor, ami a legtöbb fejtörést okozza mindenkinek: annak is, aki benne van, és annak is, akinek együtt kell vele élnie. Nekem viszont az egyik kedvenc korosztályom, nagyon szeretek velük foglalkozni, dolgozni, együtt gondolkodni, vagy csak úgy ellenni. Több mint egy évtizedes tapasztalatom van velük pedagógusként, trénerként, ami elengedhetetlen ahhoz, hogy beszélhessek erről a témáról. Persze engem is ugyanúgy ki tudnak borítani, ugyanúgy felhúzom magam rajtuk, mint bárki más.

Ez a könyv nem szakkönyv, és nem is tudományos mű. Én nem vagyok sem pszichológus, sem generációkutató, „csak” egy mezei tanár, aki rengeteget tanult a diákjaitól az évek alatt, róluk és saját magáról is. Az én saját megéléseimet, tapasztalataimat osztom meg a kamaszokkal kapcsolatban e könyv lapjain. Igyekeztem a lehető legtöbb aspektusból bemutatni, elemezni és megérthetővé tenni őket az olvasó számára, némi humorral és (ön)iróniával megfűszerezve.

Azzal kezdtem a munkát, hogy összeállítottam két kérdőívet, hogy a sajátomon kívül tágabb képet is kapjak a témában. Az egyik kérdéssor kamaszoknak, a másik szülőknek szólt, ezeket megosztottam a közösségi oldalaimon, és megkértem a követőimet, hogy töltsék ki, de őszintén. A szülői kérdőív az alábbi kérdéseket tartalmazta:

Mit jelent számodra az a fogalom, hogy KAMASZ? Mi jut róla eszedbe?

Mik a legnagyobb kihívások a kamaszok nevelésében?

Mik okozzák a legtöbb problémát, konfliktust a kamaszokkal?

Ha van, írj le egy konkrét esetet a konfliktusotokra! Esetleg a megoldást is írd le!

Milyen szavak jutnak eszedbe a szülő-kamasz kapcsolatról?

Ugyanennek a mintájára alapult a kamaszkérdőív is, csak az ő szemszögükből: megkérdeztem, mit jelent számukra az a fogalom, hogy szülő, és arra is kíváncsi voltam, hogy nekik mit jelent kamasznak lenni, és mi a legnagyobb problémájuk jelenleg. A két kérdőívet közel ötszáz ember töltötte ki, így volt miből merítenem. Szülők és kamaszok, anyák és apák, lányok és fiúk egyaránt voltak a kitöltők között, és ha csak a leírt válaszokat, az elém tárt történeteket tenném bele ebbe a könyvbe, azokkal is legalább félig megtelne. Hosszú órákat töltöttem a válaszok elolvasásával, megértésével, rendszerezésével, tematizálásával. Nagyon érdekes és izgalmas dolgok rajzolódtak ki, amiket igyekeztem beleszőni és feldolgozni ebben a könyvben. Természetesen nem statisztikákat és elemzéseket fogok az olvasó elé tárni, szimplán az olvasottak felhasználásával írtam meg a könyvet, és egy-egy érdekesebb esetet hozok fel példaként a saját példáim mellett.

Előre szólok, ez a könyv nem lesz könnyű olvasmány. Azért nem lesz könnyű, mert tükröt tart az olvasója elé, amibe talán fájdalmas belenézni. Lesz, amikor dühöt fognak érezni a kedves olvasók, lesz, amikor egyetértően fognak bólogatni, és olyan is lesz, amikor egy-egy ahaélmény teljesen más megvilágításba helyezi az addigi problémát, ami utána talán már nem is tűnik majd problémának. Ugyanolyan viharos érzés lesz elmélyedni benne, mint amilyen maga a kamaszkor: igazi érzelmi hullámvasútra ülnek most fel, amiről – reményeim szerint – nem akarnak majd leszállni egészen addig, amíg a végére nem érnek. Természetesen nem elrettenteni szeretnék az elolvasásától, sőt valójában arra biztatok mindenkit, hogy igenis olvassa el, mert… És tudnék számtalan érvet sorolni, de nem tisztem rábeszélni senkit. De hiszem, hogy akit megérint, hív a téma, akit érdekel, aki egy picit szeretné magát jobban képbe tenni a kamaszokkal kapcsolatban, annak sokat adhat. Sőt, még maguknak a kamaszoknak is adhat, hisz feltárhatja előttük, milyennek látják őket a felnőttek, és miért is ilyen nagy a szakadék köztük és mindenki más között. Került a könyvbe nagyon sok olyan téma, amit meg lehet vitatni, amin el lehet kezdeni közösen gondolkodni, együtt haladni a megoldás, de legalábbis a kompromisszum felé. Ahogy én is tettem mindig a tanári pályafutásom alatt, kisebb-nagyobb sikerekkel és kudarcokkal. Nem ígérem, hogy minden, amit leírtam, elfogadható lesz mindenkinek, és azt sem állítom, hogy minden úgy van, ahogy azt én mondom. Nekem ez a véleményem, ez a tapasztalatom, és persze nincs kőbe vésve, hisz ahány ember, annyi megélés, annyi megoldóképlet.

Nem ígérem azt sem, hogy a könyv végére az olvasók mindent tudni fognak a kamaszokról, a működésükről. De reményeim szerint egy fokkal közelebb kerülnek hozzájuk, elfogadóbbá, megértővé válnak velük szemben, mert amúgy csodás kis lények, még akkor is, ha sokszor nem így éljük meg, hisz tegnap még egy cuki kisfiú vagy egy habos-babos kislány ment be a szobába, ma pedig egy szőrös-büdös lakli vagy egy pufogó-duzzogó csaj jött ki onnan. És nem értjük, hogy miért és mikor történt ez, és mi lett azzal az édes kisgyerekkel, akit addig szeretgettünk és nevelgettünk. Nem lett vele semmi, csak éppen kamasz lett. Ami neki és mindenki másnak is óriási változás. Nem könnyű. De a könyv végére talán egy kicsit könnyebb lesz, még ha közben nehéz is.

Kik is azok a kamaszok?

„kamasz főnév -t, -ok, -a

1. A nemi érés idejét élő serdülő fiú v. (ritka) leány. Mutáló hangjáról könnyű kitalálni, hogy kamasz. »Tizennégy éves voltam, vidéken nőtt félénk és oktondi kamasz.« (Gárdonyi Géza) »Társai sokat nevettek a nyakigláb, ügyetlen kamaszon, aki pirulós volt, mint egy szűzleány, tele ártalmas képzelődésekkel.« (Babits Mihály) Az e korban bekövetkező élettani elváltozások következtében esetlen, félszeg megjelenésű v. éretlen viselkedésű, kiegyensúlyozatlan lelki állapotú fiú v. (ritka) lány.

2. jelzői használat(ban) Serdülőkorban levő.”

Ezt írja róluk a Magyar nyelv értelmező szótárának online változata. Hát, mit ne mondjak, nem túl pozitív, kevéssé tényközlő, és még csak nem is tudományos. De ha így, akkor így. Az viszont már ennyiből is kiderül, hogy a kamaszkor egy sokak által meg nem értett, akár lenézett, megvetett periódus, amit valójában csak túl kell élni, miközben leginkább gúnyolódás tárgyát képezik a testi és lelki változások, a fizikai reakciók, mélyebbre taszítva ezzel a kamaszok amúgy sem túl magasan szárnyaló önbizalmát.

„A kamaszkor (serdülőkor/pubertáskor/tinédzserkor) embereknél a 10-12-től 16-18 éves korig terjedő életszakasz, átmenet a gyermekkor és a felnőttség között, amelynek során a nemi hormonok elkezdik működésüket, kialakulnak a másodlagos nemi jellegek, és ezekkel párhuzamosan jelentős pszichés változások következnek be.”

Ezt pedig a Wikipédián találtam. Ez a definíció életkorban, fizikai és lelki változásban határozza meg a kamaszkort, ami részben igaz is. A serdülőkor vagy kamaszkor kifejezést először Granville Stanley Hall amerikai pedagógus, filozófus, pszichológus használta a 20. század elején a gyerekkor és a felnőttkor közötti, átmeneti időszakra. Kicsit később taglalja az oldal, hogy a fogalom jelentése a történelem különböző korszakaiban változott és változik is folyamatosan, hisz a környezet, a társadalmi berendezkedés is befolyásolhatja, ahogyan ezt ma is láthatjuk. A felgyorsult világnak, a fejlődésnek köszönhetően ma már sokkal korábban kezdődik, kezdődhet a kamaszodás, mind testileg, mind viselkedésben: nem ritka, hogy egy gyerek már nyolcéves kora körül kamaszodni kezd, komoly riadalmat keltve a szüleiben, akik abban a hitben éltek, hogy még bőven van idejük, mire az őrület elkezdődik. Az a szomorú hírem van a most néhány éves gyereket nevelők számára, hogy ideje felkészülniük arra, ami valóban az egyik pillanatról a másikra fog megtörténni, akkor is, ha nem akarják.

A kamaszkor másik jellegzetes és szerintem sokkal érdekesebb változása manapság az, hogy a vége, a lezárása is kitolódik. Nem ritkák azok a leírások, ahol azt taglalják, hogy a kamaszkor – leginkább férfiaknál, de olykor nőknél is – akár a húszas, harmincas életévekig is elhúzódhat. Pszichológusok és kutatók is foglalkoznak ennek az okaival. Természetesen nem biológiai értelemben zajlik ez az elhúzódás, a nemi változások tényleg befejeződnek a tizenéves kor végére. Sokkal inkább a mentalitás, a viselkedés szempontjából maradnak meg kamasznak ezek a fiatal felnőttek. Sőt, már nem is annyira új keletű ez a jelenség. Először Dan Kiley amerikai pszichológus írta meg a kliensein tapasztalt élethelyzetekből kiindulva a The Peter Pan Syndrome: Men Who Have Never Grown Up (A Pán Péter-szindróma: Férfiak, akik sosem nőnek fel) című könyvében, amely 1983-ban jelent meg nyomtatásban. Ő alkotta meg az elnevezést is, a Pán Péter-szindróma kifejezést. A mesehős úgy kerül a képbe, hogy ő örök gyerek, Sohaországban visszautasítja a felnőtt létet és az ezzel járó felelősséget. Ha körbenézünk most magunk körül, elég sok példát láthatunk erre. Hiszen anyagi okokból, kényelmi szempontokból sokan már meglett felnőttként is a szüleikkel, otthon élnek, ami óhatatlanul gyerekstátuszban tartja őket bizonyos mértékig, gátolva a valódi, önálló felnőtté válást. Erre pedig ráerősítenek a helikopterszülők, akik túlságosan féltik és óvják a gyereküket a rá leselkedő veszélyektől, ezért szigorúan felügyelik őt az élet minden területén, különösen az iskolai teljesítményében és a társas kapcsolataiban. Ezt a kifejezést pedig Haim Ginott izraeli gyermekpszichológus használta először 1969‑ben megjelent, Between Parent and Child című könyvében. A helikopterszülők erről később sem tudnak leszokni, mert a helyzet mindenkinek megszokottá válik. Ilyenkor a kamaszkor kitolódásáért mind a két fél, a szülő és a gyerek is felelős. Szóval érdemes arra is felkészülnie a gyermeket nevelőknek, hogy hogyan tudják ezt a dolgot egészséges mederben tartani. Nem véletlen ám a természetben, hogy a madarak egy adott ponton kilökik a kicsinyüket a fészekből…

A kis tudományos kitérőt követően – mindegyik felhozott témáról egész kötetek szólnak, ezért sem tárgyaltam ennél bővebben, csak szerettem volna egy kis áttekintést nyújtani – nézzük meg, hogyan is látják a kamaszokat, a kamaszkort a szülők és maguk az érintettek. Nagyon sokat beszélgettem erről velük, és a kérdőívek válaszai is a segítségemre vannak abban, hogy ezt a kérdést boncolgassam. Nagyon is érdekes ugyanis megtapasztalni, hogyan látják egymást, hogyan vélekednek egymásról és önmagukról.

Megkérdeztem szülőket arról, hogy mit jelent számukra az a fogalom, hogy kamasz, mi jut róla eszükbe. A több száz válasz többségében rímelt egymásra. Néhány, nekem szélsőségesebbnek tűnő véleménytől eltekintve nagyon sokszor fordultak elő ugyanazok a kifejezések. A hat leggyakoribb ez volt: káosz, leválás, hullámvasút, lázadás, útkeresés, flegmaság. És hát igen, kívülről pontosan ilyenek, ez az időszak nekik erről szól, sőt a fejlődésük, a személyiségformálódásuk miatt ilyennek is kell lenniük. Az zavar bennünket, felnőtteket a legjobban, ami igazából egy természetes folyamat velejárója. Ezt úgy szoktam érzékeltetni, hogy a kamaszokat úgy kell elképzelni, mint az áldott állapotban lévő hölgyeket. Hasonlóan durva és intenzív hormonális változások mennek bennük végbe, csak adott esetben akár éveken keresztül. Ezt az anyák, de az apák is azonnal érteni szokták, hisz mindketten emlékeznek arra az időszakra és arra az élményre. Igen, a tinik nem tehetnek arról, hogy felcsattannak, hogy a hangulatuk rapszodikusabb, mint bármi a világon. A lelkükben és a testükben lejátszódó folyamatok olyanok, mintha egy forró nyári nap vegyülne egy hatalmas, villámokkal, dörgéssel és jégesővel járó viharral, amit megspékelne egy brutális tornádó, a háttérben pedig megbújna egy csodálatos, dupla szivárvány. És ez csak az, ami kifelé megnyilvánul. Ha ezt még megszorozzuk sokkal, na akkor kapjuk meg azt, hogy belül mi zajlik bennük.

Azért a káosz szón egy pillanatra meglepődtem, mert nekem ez nem jutott volna eszembe róluk. Aztán ahogy végiggondoltam, rájöttem, hogy valószínűleg a velük való együttélést érezhetik káosznak sokan. És valóban, amikor a táborokban napokig együtt vagyunk, ott én is érzem ezt. Pont az impulzivitásuk, a kiszámíthatatlanságuk teszi őket, és ezáltal a körülöttük élőket is kaotikussá. Viszont azt is tudni kell, és nem is szabad soha elfelejteni, hogy erről ők sok esetben nem tehetnek, épp a fent említett hormonváltozások miatt. Ezek a változások a testükön is megjelennek, és ők nem tudnak mit kezdeni azzal, hogy megnő a mellük, hogy szőrősödnek, vagy hogy összevissza csúszkál a hangjuk a mutálástól, és egy lágy tavaszi szellő is elég ahhoz, hogy bárhol, bármelyik pillanatban merevedésük legyen. Ettől pedig kellemetlenül érezhetik magukat, és ezért reagálhatnak úgy, ahogy. Tudom, sokan tisztában vannak ezzel, és mégis van az az idegállapot, amikor már nem tudják megmagyarázni maguknak a gyerekük viselkedését. Ha már a testi változások: többen megjegyezték a kamaszokkal kapcsolatban, hogy nyeglék, esetlenek, csetlenek és botlanak. Hát hogy a francba ne tennék, amikor adott esetben néhány hónap alatt több tíz centit nyúlik a testük, a kezük, a lábuk.! Nagyon nehezen asszimilálódnak ehhez, nehezen tudják koordinálni az új, még szokatlan testüket. A biológiai változáshoz kapcsolódik az is, amit szintén sokan kifogásolnak: az, hogy a kamaszok rengeteget, nemritkán 10-12 órát alszanak. És akkor jön a jól ismert szülői dörgedelem, hogy „miben fáradtál te el?” A válasz nagyon egyszerű: abban, hogy létezik. Már a puszta lét is megterhelő számukra, az energiájuk javarészt arra megy el, hogy nőjenek, hogy változzon a testük. Mennyivel könnyebb a hernyónak, fogja magát, begubózik, és semmi másra nem kell koncentrálnia, nem kell foglalkoznia semmivel, csak azzal, hogy pillangó váljon belőle. Mivel a kamaszok ezt sajnos nem tudják megtenni, ezért sokat alszanak. A fiúk pedig emellé rengeteget esznek is. Néha már én vagyok rosszul attól, ahogy nézem, hány tányér spagettit tolnak be a srácok, mindenki maradékát összelapátolva. Majd ahelyett, hogy kidurrannának, másfél óra elteltével már megint tudnának enni, és esznek is. Megértem a mondást, hogy inkább ruháználak, mint etetnélek (bár a mai ruhaárak mellett már szinte mindegy, melyiket választjuk, mindenképp nagyon drága mulatság lesz). Valóban, a szülőknek szemmel láthatóan jobban ki kell nyitniuk a pénztárcájukat, hogy csillapítani tudják a csemetéjük feneketlen éhségét, aminek sokszor – felnőttként irigylésre méltó módon – szinte semmi látszata nincs, mert nem híznak el tőle. Igen, tudom, ez sem általános jellemző, de azért a kamaszok anyagcseréje nagyon gyors, örülnék, ha az enyém is ennyire jól működne…

Sokszor gondoljuk róluk azt is, hogy rendetlenek. Igen, azok. Vagyis nekünk azok, ők teljesen jól elvannak ebben az állapotban. Nekik nem számít, ha gyűrött a ruha, ha foltos az ágynemű, ha penészes lesz a pörkölt maradéka, ha szamárfüles a füzetük. Nem tartják ezeket fontosnak, nem életcéljuk, hogy tisztaság és patikarend legyen körülöttük. Bezzeg a szüleiknek ez nagyon fontos, és szinte mindennapos, állandó vita- és konfliktusforrás a „Hogy néz ki már megint a szobád?!” topik. Azért ilyenkor meg szoktam kérni a szülőket, hogy egy picit nézzenek magukba is, menjenek ki, mondjuk, apuka garázsába vagy műhelyébe, és nézzenek körül, hogy ott mi van. Sok esetben legalább akkora a kupi, mint a gyerek szobájában. Tudom, oda nem mennek vendégek, az nem látható mások és a család számára, mert nincs szem előtt. De jó esetben van azon a kamaszszobán ajtó, ami jótékonyan el tudja rejteni a rendetlenséget. Sajnos tényleg nincs igényük a rendre, de idővel ez is változik, pláne ha a szerelmük jön hozzájuk, akkor olyan villámgyors ütemben lesz rend, mintha mindig is az lett volna. Ennek híján több dolog lehetséges: vagy marad az állandó harc szülő és kamasz között, vagy jön a szülő részéről az elengedés. Ha nem hozza ki a gyerek a koszos ruháit a szobájából, akkor majd nem lesz kimosva, veheti fel koszosan. Ha csak leszórja a cuccait, akkor majd gyűrött ruhában megy iskolába. Ha nincs meg a kedvenc zoknija, akkor megy abban, amit éppen talál. Ez nem a szülő baja. Bár sokan azt gondolják, hogy de, hisz sokakban azonnal bekapcsol a „jaj, mit fognak szólni mások, biztosan azt fogják gondolni, hogy nem vagyok jó szülő”. De, attól még simán jó szülő, hogy nem robotol cselédként egész nap, hanem belazul, és elengedi a kérdést, és azt is, hogy ki mit gondol. Anyukám például teljesen ki tudott borulni azon, ha lyukas volt a zoknim vagy az alsógatyám, és abban flangáltam. Szeretném azt mondani, hogy ez ma már nincs így, de hazudnék… Szóval hiába a többéves vita, ez megmaradt. De anyukámnak az indoka volt igazán érdekes: „Ha valami baj történik veled, akkor mit fognak szólni az orvosok a kórházban, mit fognak gondolni rólam?!” Paff. Igen, a hajtóerő nála is a mások véleménye volt. És én már akkor is kifejtettem, hogy szerintem ha olyan nagy a baj, hogy alsógatyában kell lennem a kórházban, akkor senkit sem fog érdekelni, hogy van-e rajta lyuk, vagy nincs. Én nem tudtam meggyőzni őt, ő nem tudott meggyőzni engem, így elengedtük egy idő után a kérdést. Vagyis leginkább anyukám engedte el, én valójában fel sem vettem, mert nem érdekelt. Legalább ebben lett némi békesség. (Igen, a könyv során sokszor fogok hozni saját példát is, hogy megmutassam, én milyen borzasztó kamasz voltam. Még emlékszem rá, és nem is fogom elfelejteni soha, míg a demencia vagy a halál el nem törli az emlékeimet. Mert ez elengedhetetlen ahhoz, hogy továbbra is értsem a kamaszokat, és empatikusan álljak hozzájuk.)

A szülők nagyon sokszor visszhangozzák Vekerdy Tamás örök érvényű mondatát, miszerint a kamasz homlokára ki kellene tenni a táblát, hogy „átalakítás miatt átmenetileg zárva”. Annyira bekúszott mára ez a mondat a köztudatba, hogy a kérdőívekben is sokszor megjelent. Vekerdy tanár úr a korát jócskán meghaladva osztotta meg ezt a gondolatot, amire aztán szerencsére ráerősített az Agymanók című film, az egyik kedvencem ebben a témában, aminek az első része azzal fejeződik be, hogy Riley agyában hatalmas átépítés zajlik, teljesen új irányítópult kerül a korábbi helyére, sokkal több érzelemmel és gombbal. Aki még nem látta a filmet, házi feladat, hogy megnézze. Sőt, azóta kijött a második rész is, és a kettő egyben ad igazán reális képet. Viszont a fenti gondolatot nem csak úgy kell értelmezni, hogy a kamasz kisgyerekből felnőtt lesz, és ez a testi átalakulás megy végbe. A mai modern agykutatás már bebizonyította, hogy a gyerekek agyában is jelentős változás zajlik: a korábban kialakult neuronhálózat nemes egyszerűséggel szinte teljesen szétesik, és újrakalibrálódik, áthuzalozódik az egész agy. Ez nem egyik pillanatról a másikra történik meg, hanem egy folyamat. Ha mondhatunk ilyet, akkor a kamaszkor legmélyebb és legkeményebb pontja az az időszak, amikor a szétesés megtörténik, és megkezdődik az újraépülés. Ez egy nagyon intenzív neurobiológiai folyamat, ami dekoncentráltsággal, figyelmetlenséggel, érzelmi túlfűtöttséggel járhat. Gondoljunk csak bele, milyen, amikor egy átmulatott, tivornyázós éjszaka után azt érezzük, hogy az agyunk teljesen szétesett, nem tudunk csinálni semmit, és nem a fejfájás miatt, hanem azért, mert kicsit elpusztult az agyunk előző este. Na, ők ebben élnek folyamatosan, adott esetben hónapokig, akkor is, ha egy kortyot sem isznak.