ROBYN CARR

Virgin River 2.

Shelter Mountain

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Shelter Mountain

Fordította: Szűr Szabó Katalin

Copyright © 2007, Robyn Carr

Hungarian Translation © Szűr Szabó Katalin, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186447

Karen Garrisnek, másik drága lányomnak

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Első fejezet

A heves és évszakhoz nem illő szeptemberi szél az ablaküveghez verte a hideg esőt. Preacher letörölte a bárpultot, és bár még csak este fél nyolc volt, már teljesen besötétedett. Virgin Riverben a kutya sem mozdult ki ilyen időben. A hideg, esős éjszakákon a vacsora végeztével mindenki otthon maradt. A környékben tartózkodó táborozók és horgászok bezárkóztak a viharban. A medve- és a szarvasvadászat szezonja volt, de valószínűtlen volt, hogy ilyen ítéletidőben egyetlen vadász is erre járna a faházakból vagy vadlesekből jövet vagy hazafelé menet. Jack, Preacher társa és a bár és grillező tulajdonosa, aki tudta, hogy nem lesz nagy forgalom vagy egyáltalán semmilyen, már bevette magát újdonsült feleségével az erdei faházukba. Preacher már a tizenhét éves kisegítőjét, Ricket is hazaküldte. Amint a kandallóban leég kicsit a tűz, Preacher is le akarta oltani a NYITVA feliratot, hogy aztán végleg bezárjon.

Töltött magának egy kupica whiskey-t, és odavitte a tűzhöz legközelebbi asztalhoz, aztán a széket a kandalló felé fordította, és feltette a lábát. Szerette az ilyen nyugalmas estéket. Magányos farkas volt.

Mégsem adatott meg a békesség. Valaki lenyomta a kilincset. Preacher a homlokát ráncolta. Az ajtó kicsit kinyílt. A szél meglökte, és az ajtó döngve a falnak csapódott. Preacher azonnal felpattant. Karjában egy gyerekkel egy fiatal nő lépett be, majd az ajtóval birkózva próbálta becsukni. A nő baseballsapkát viselt, és a vállán egy nehéz steppelt szövettáska lógott. Preacher odasietett, hogy becsukja helyette az ajtót. A nő megfordult, felnézett rá, és mindketten meglepetten hőköltek hátra. Nem csoda, hogy a fiatal nő megriadt, mert Preacher félelmetes látvány nyújtott: száznyolcvan-egynéhány centijével fölé tornyosult, fekete szemöldöke bozontos volt, az egyik fülében gyémántot viselt, a válla meg olyan széles volt, mint egy szekérderék.

A sapka sildje alatt Preacher egy csinos fiatal arcot látott ütésnyomokkal. A nő alsó ajka felrepedt.

– Bocsásson meg… nagyon sajnálom, de láttam a táblát…

– Igen. Jöjjön csak be. Ma már nem számítottam arra, hogy bárki idevetődik.

– Éppen bezárni készül? – kérdezte a nő, és feljebb emelte a terhét, egy kisfiút, aki három-négy évesnél nem lehetett több. A gyerek a nő vállán aludt, hosszú lába ernyedten lógott. – Mert akkor én… Bezár?

– Jöjjön csak – állt félre Preacher, hogy beengedje. – Semmi gond, úgy sincs hova mennem. – Az egyik asztal felé intett a karjával. – Üljön oda, a tűz mellé. Melegedjen át. Száradjon meg.

– Köszönöm – válaszolta a fiatal nő alázatosan. A kandalló melletti asztalhoz ment, de amikor meglátta az italt, így szólt: – Itt ült?

– Üljön csak oda nyugodtan. Megittam egy kupicával, mielőtt fájrontot csinálok. De nem sürget semmi. Nem szoktunk ilyen korán bezárni, csakhogy most itt ez az eső…

– Haza készült? – kérdezte a nő.

Preacher rámosolygott.

– Itt lakom. Így aztán elég rugalmas a munkaidőm.

– Ha egész biztos benne…

– Az vagyok – mondta Preacher. – Ha szép az idő, általában legalább kilencig vagyunk nyitva.

A fiatal nő a kandalló előtti asztalt választotta, a kisfiú az ölében ült, az anyja felé fordulva átvetette rajta a lábát. A nő hagyta, hogy a steppelt szatyor lecsússzon a válláról a földre, és szorosabban magához húzva a gyereket, a hátát simogatta.

Preacher eltűnt hátul, és magukra hagyta őket, hogy kicsit átmelegedjenek. Az ágyáról elvett néhány párnával meg a kanapéján lévő takaróval jött vissza. Letette a nő melletti asztalra a párnákat, aztán így szólt:

– Tessék. Fektesse csak le a gyereket. Biztos nehéz.

A nő olyan tekintettel nézett fel rá, mint aki rögtön elsírja magát. Jaj, csak azt ne!, gondolta Preacher. Nem bírta, ha egy nő sír, ugyanis fogalma sem volt, ilyenkor mit kell tenni. Jack kezelni tudta az ilyen helyzetet. Ő lovagias volt, pontosan tudta, mihez kezdjen egy nővel bármilyen körülmények között. Preacher ezzel szemben feszélyezetten viselkedett női társaságban addig, míg jobban meg nem ismerte őket. Ha a lényeget nézzük, akkor tapasztalatlan volt. Bár nem szándékosan tette, eleve a külsejével megrémisztette a nőket és a gyerekeket, bár fogalmuk sem volt, hogy néha a zord külső alatt egy félénk ember rejtőzik.

– Köszönöm – mondta a fiatal nő még egyszer. Áttette a gyereket a párnákra. A kicsi rögtön összegömbölyödött, és bevette az ujját a szájába. Preacher csak állt mellette, és esetlenül fogta a takarót. A nő nem vette át tőle, így Preacher végül a fiúra terítette, aztán bebugyolálta. Feltűnt neki, hogy a fiú arca kipirult, az ajka pedig élénk rózsaszín.

A nő körülnézett, amikor visszaült a helyére. Látta a bejárati ajtón a szarvasfejet, és megborzongott. Aztán teljesen körbeforgott, és sorban tudomásul vette a medvebőrt a falon és a bárpult fölött a tokhalat.

– Ez valami vadászhely? – kérdezte.

– Nem igazán, bár sok vadász és horgász megfordul errefelé. A partnerem önvédelemből lőtte le a medvét, a halat viszont szándékosan fogta. A folyóban ez volt az egyik legnagyobb tokhal. A szarvasbakot én ejtettem el, de jobban szeretek horgászni, mint vadászni. Szeretem a nyugalmat – vonta meg Preacher a vállát. – Szakácsként dolgozom itt. Ha fogok vagy elejtek valamit, azt meg is esszük.

– Szarvast lehet enni.

– És meg is tesszük. Idén télen kiváló szezonja volt a szarvashúsnak. Esetleg ihatna egy kortyot – javasolta, és próbált lágy, nem fenyegető hangon beszélni.

– Éjszakai szállást kell keresnem. Különben hova érkeztem?

– Virgin Riverbe. Távol mindentől. Hogy talált ránk?

– Én… – Megrázta a fejét, és kis nevetés bukott ki belőle. – Letértem az autópályáról, és olyan várost kerestem, ahol szálloda is van…

– Már elég messze letérhetett róla.

– Sehol sem volt elég széles az út, hogy visszaforduljak. Aztán megláttam ezt a helyet, a világító reklámtáblát. A fiamnak… azt hiszem, láza van. Jobb lenne megszállni.

Preacher tudta, hogy a nő a közelben sehol sem tudna szobát kivenni. Nem kellett észkombájnnak lennie, hogy tudja, ez a nő bajban van.

– Segítek keríteni valamit – mondta. – De előbb nem szeretne inni egy kortyot? És enni? Ma finom levest főztem. Sonkás babot. Mellé kenyeret. Azt is ma sütöttem. Szeretek sütni, amikor esős, hideg idő van. Mit szólna egy konyakhoz, ami átmelegítené?

– Konyakhoz?

– Vagy bármihez, amihez kedve van…

– A konyak jó lesz. És a leves is. Órák óta nem ettem. Köszönöm.

– Ne mozduljon.

Preacher a pult mögé ment, és Remyt töltött egy konyakospohárba. Túl előkelő ital egy ilyen helyhez, gondolta. A szokásos vendégkör esetében szinte sosem vette elő a konyakospoharakat, de ezt a nőt valami különlegessel akarta meglepni. Biztos elpártolt tőle a szerencse. Odavitte neki a konyakot, aztán hátrament a konyhába.

A levest már betette a hűtőbe éjszakára, de most kivette, mert belőle, és betette a mikróba. Míg melegedett, szalvétát és evőeszközt vitt ki. Mire visszament a konyhába, a leves már felmelegedett, és Preacher elővette a kenyeret, a legfinomabb kenyereinek egyikét, egy puha, édes és tápláló veknit, és pár másodpercre betette a mikróba. A kenyeret meg egy kis vajat egy tányérra tette. Amikor kilépett a konyhából, látta, hogy a nő nehézkesen próbál kibújni a kabátjából, mintha merev lenne vagy fájna valamije. A látottak megtorpanásra késztették, a nő pedig olyan pillantást vetett rá, mint akit valami rosszaságon kaptak.

Preacher elétette az ételt, de közben vadul kergették egymást a gondolatai. A fiatal nő talán százhatvankét centi magas lehetett, és törékeny testalkatú volt. Farmert viselt és göndör barna haját lófarokban hordta, amit áthúzott a baseballsapka hátsó nyílásán. Fiatalnak látszott, de Preacher becslése szerint talán a húszas éveiben járhatott. Lehet, hogy autóbalesetet szenvedett, de valószínűbb, hogy valaki ellátta a baját. A gondolattól Preacherben felment kicsit a pumpa.

– Finomnak látszik – fogadta el a levest a fiatal nő.

Preacher visszament a pult mögé, amíg a nő evett. A nő belapátolta az ételt, vajjal kente meg a kenyeret és farkasétvággyal befalta. Az étkezés közepén szégyenlős, már-már bocsánatkérő mosollyal nézett rá. Preachert megrázta a véraláfutásos arc, a felrepedt száj látványa. A nő éhsége.

Amikor a fiatal nő az utolsó falat kenyérrel felitatta az utolsó korty levest, Preacher visszament az asztalához.

– Hozok még – ajánlotta.

– Nem, nem, elég lesz. Azt hiszem, iszom még egy kis konyakot. Igazán nagyra értékelem. Mindjárt megyek is tovább…

– Nyugalom – szakította félbe Preacher, és remélte, hogy nem szólt rá túl élesen. Időbe telt, míg egy új ismerős felengedett vele szemben. Leszedte az asztalt, a piszkos edényt a bárpultra tette.

– Errefelé nem lehet kiadó szobát találni – magyarázta, amikor visszament az asztalhoz. Leült a nővel szemben, és közelebb hajolt. – Az utak, főleg esőben nehezen járhatók. Biztos nem akar megint útnak indulni. Innen nemigen tud továbbmenni.

– Jaj, ne mondja. Nézze, elég, ha elárulja a legközelebbi hely nevét… találnom kell valamit…

– Csak nyugodtan. Van még egy szobám, igazán nem gond. Rémes éjszaka van. – A nő szeme előre láthatóan elkerekedett. – Ne izgassa magát, van az ajtaján zár.

– Nem úgy értettem…

– Megértem. Tudom jól, hogy elég félelmetes a külsőm.

– Nem arról van szó. Csak éppen…

– Ne nyugtalankodjon. Tisztában vagyok a külsőmmel. Távol tartja a férfiakat. Rögtön meghátrálnak. – Halványan a nőre mosolygott, de a fogát nem villantotta ki.

– Nem kell felajánlania. Van autóm…

– Jézusom! Nem viselném el, hogy a kocsiban aludjon! – háborodott fel Preacher. – Bocs. Néha olyan ijesztően nyilatkozom, mint ahogy kinézek. De most komolyan, ha a gyerek nem érzi jól magát…

– Nem tehetem – tiltakozott a nő. – Nem is ismerem magát.

– Persze, tudom. És ez valószínűleg kérdéseket ébreszt magában, de higgye el, jóval veszélytelenebb vagyok, mint amilyennek látszom. Itt nem esik baja. Garantáltan nagyobb biztonságban lesz, mint az autópálya mellett egy szállodában. És ezerszer nagyobban, mint odakint a viharban, azokon a hegyi utakon.

A fiatal nő egy pillanatig keményen farkasszemet nézett vele.

– Nem – mondta végül. – Továbbmegyek. Csak mondja meg, mennyit fizetek…

– Csúnya véraláfutása van. Hozhatok valamit a szájára? A konyhában van elsősegélydoboz.

– Jól vagyok – rázta a fejét a nő. – Rendezzük a számlát, és…

– A gyereknek nincs lázcsillapítóm. Csak a szobát tudom felajánlani. Aminek zárja is van, hogy biztonságban érezze magát. Az ember nem utasít vissza egy ilyen ajánlatot ebben az időben, egy gyerekkel, akiben bujkál valami. Nagydarabnak és elvetemültnek látszom, de nálam jámborabb embert nem talál. Hacsak nem vadon élő állat – vigyorgott rá.

– Nem látszik elvetemültnek – mondta félénken a fiatal nő.

– A frászt szoktam hozni a nőkre meg a kisgyerekekre, és ezt nagyon utálom. Menekülőben van? – kérdezte.

A nő lesütötte a szemét.

– Mit képzel, hogy hívom a zsarukat? Ki tette ezt magával?

A nő azonnal elsírta magát.

– Hé, ne csinálja már!

A nő az asztalon összefont karjára hajtotta a fejét és zokogott.

– Ajjaj. Ugyan már, ne csinálja ezt. Ilyenkor sosem tudom, mit kéne tennem. – Tétován, kényesen megérintette a nő hátát, amire az megriadt. Preacher leheletfinoman megérintette a kézfejét. – Ugyan, ugyan, ne sírjon. Talán segíthetek.

– Nem. Nem tud.

– Sosem tudni – paskolta meg alig érezhetően a nő kezét Preacher.

A nő felemelte a fejét.

– Bocs – törölte meg a szemét. – Azt hiszem, kimerültem. Baleset ért. Ostoba baleset. Éppen Chrisszel küszködtem… – Hirtelen elhallgatott, és idegesen körülnézett, mintha attól félne, hogy kihallgatják. Megnyalta az alsó ajkát. – Próbáltam beültetni Christophert a kocsiba, és közben a kezem is tele volt, így aztán nekinyitottam az ajtót az arcomnak. Teljes erővel. Tudja, nem kéne az embernek kapkodnia. Baleset volt, semmi komoly. Minden rendben. – Az orrához emelte a szalvétát.

– Értem – mondta Preacher. – Persze. Nagyon sajnálom. Fájdalmasnak látszik.

– Rendbe fog jönni.

– Hogyne. Szóval… hogy is hívják? – Amikor a nő egy hosszú pillanatig nem válaszolt, Preacher így folytatta. – Semmi gond, nem mondom el senkinek. Ha bárki itt keresné magát, egy szót sem szólok, hogy itt láttam. – A nő szeme elkerekedett, a szája kissé elnyílt. – Ó, a fenébe is, nem jót mondtam, igaz? – ostorozta magát Preacher. – Csak azt akartam ezzel mondani, hogy ha bujkál vagy menekül, akkor semmi gond, itt nyugodtan megteheti mindkettőt. Nem árulom el magát. Szóval mi a neve?

A fiatal nő szótlanul, finoman beletúrt a gyerek hajába.

Preacher felállt, és a NYITVA feliratot ZÁRVA feliratra változtatta, aztán bereteszelte az ajtót.

– Úgy ni – ült vissza a nő mellé. A kisfiú a mellettük lévő asztal nagyját elfoglalta. – Igyekezzen megnyugodni – mondta halkan. – Itt senki sem bántja. A barátja lehetek. Én biztos nem félek egy gyenge senkiházitól, aki ilyesmit tesz egy nővel. Bocs.

A nő lesütötte a szemét, hogy kerülje a szemkontaktust.

– A kocsi ajtaja volt…

– A rohadt kocsiajtóktól sem félek – mondta Preacher.

A nőből kis nevetés szakadt ki, de még most sem nézett Preacherre, inkább remegő kézzel felvette a konyakospoharát, és a szájához emelte.

– Éppen erre van szüksége – folytatta Preacher. – És ha úgy gondolja, hogy a fiúnak orvos kell, velünk szemben van egy az utca túloldalán. Átmehetek érte. Vagy átvihetem magukat.

– Szerintem csak egy nátha bujkál benne. Szemmel tartom.

– Ha orvosság vagy ilyesmi kellene…

– Azt hiszem, rendben van…

– A haverom, akié ez a hely, szóval az ő felesége ápolónő. Szakápoló, gyógyszert adhat, betegeket látogathat… És kiválóan ellátja a környékbeli nőket. Tíz perc múlva itt lehet. Ha a körülmények között szívesebben beszélne egy nővel.

– Körülmények? – kérdezte a fiatal nő, és rémület suhant át az arcán.

– A kocsiajtóra gondoltam…

– Nem, csak fárasztó napom volt. Tudja, hogy van ez.

– Biztosan. És az autópálya utáni szakasztól idáig az az egy óra is elég rossz lehetett. Ha nincs hozzászokva, hogy ilyen utakon vezessen.

– Kicsit ijesztő – ismerte be a nő halkan. – Ráadásul fogalmam sem volt, hol járok…

– Most már Virgin Riverben van, és csak ez számít. Csak egy kis kitérő az úton, de jó emberek lakják. Segítenek, ahol csak tudnak. Érti?

A fiatal nő halvány, félénk mosolyt vetett rá, de kerülte a tekintetét.

– Hogy hívják? – kérdezte még egyszer Preacher. A nő lebiggyesztette a száját, és a fejét rázta. A szemébe ismét könnyek szöktek.

– Nincs semmi baj – nyugtatta lágyan Preacher. – Esküszöm.

– Paige – suttogta a nő, és az arcán legördült egy könnycsepp. – Paige – rebegte ismét halkan.

– Remek. Szép név. Errefelé félelem nélkül kimondhatja ezt a nevet.

– És a magáé?

– John – válaszolta a férfi, és eltűnődött, miért ezt a nevet mondta. Talán a nőben volt valami, ami erre ösztönözte. – John Middleton. De senki sem hív annak. Úgy ismernek, hogy Preacher.

– Maga prédikátor?

– Nem – nevetett fel kurtán Preacher. – Távolról sem.
Az egyetlen, aki valaha is Johnnak hívott, az anyám volt.

– És az apja hogy szólította? – kérdezte a nő.

– Kölyöknek – válaszolta Preacher, és elmosolyodott. – Szia, kölyök, így – hangsúlyozta.

– És miért szólítják Preachernek?

– Hát – húzta be a nyakát félénken Preacher – nem is tudom. Régen, még a haditengerészetnél ragadt rajtam ez a becenév. A fiúk azt mondták, hogy túlságosan szigorú erkölcsű és konzervatív vagyok.

– Tényleg? És valóban az?

– Nem igazán – vonta meg a vállát Preacher. – De sosem káromkodtam, misére jártam, amikor misét tartottak. Papok és apácák közelében nőttem fel, az anyám igen jámbor volt. Amennyire emlékszem, a fiúk nem jártak misére. És nem tartottam velük, amikor eljártak inni meg nőket hajtani. Nem is tudom… valahogy sosem éreztem szükségét egyiknek sem. Nem értek a nők nyelvén. – Hirtelen elmosolyodott. – Ez rögtön szembetűnik, igaz? És sosem vonzott, hogy leigyam magam.

– Mégis egy italmérése van?

– Ez Jack bárja. Ő aztán nagyon ért ahhoz, hogy vigyázzon másokra. Senkit sem engedünk el innen, ha nem biztonságos, ugye, érti? A nap végén szoktam inni egy kupicával, de semmi értelme, hogy emiatt gondom legyen, igaz? – vigyorgott a fiatal nőre.

– Szólítsam Johnnak? – kérdezte a nő. – Vagy Preachernek?

– Ahogy akarja.

– Legyen John. Rendben?

– Ahogy szeretné. Igen, ez tetszik. Régen nem szólított így senki.

A nő egy pillanatra lesütötte a szemét, aztán megint felnézett rá. – Igazán méltányolom, amit tett, John. Hogy nyitva tart miattam meg a többit.

– Nem nagy ügy. Az esetek többségében ennél tovább is nyitva tartunk. – A kisfiúra intett a fejével. – Ha felébred, nem lesz éhes?

– Előfordulhat. A kocsiban volt mogyoróvaj és gyümölcskocsonya, de nagyon hamar megette.

– Rendben van. Odafent van egy külön szoba, ami közvetlenül a konyha felett van. Nyugodtan jöjjön le és szolgálja ki magát, majd égve hagyom a villanyt. Vegyen el bármit, amit akar. A hűtőben van tej. És narancslé. Müzli, kenyér, mogyoróvaj, és ott talál még levest is. És van mikró is. Rendben?

– Nagyon kedves magától, de…

– Nézze, Paige, úgy néz ki, mint akire ráférne egy kis pihenés, és ha a fiú tényleg elkapott valamit, akkor igazán nem akarhatja kivinni ebben a hideg, esős, pocsék időben.

A nő elgondolkodott rajta, aztán így szólt:

– Mennyibe kerül?

Preacher akaratlanul is felnevetett, de aztán gyorsan kijózanodott.

– Bocs, nem akartam kinevetni. De tudja, ez a régi szobám, nem valami szállodai szoba vagy hasonló. Két évig ott laktam, de aztán Jack és Mel összeházasodtak, és megkaptam a lakását hátul. A konyha feletti régi szobámnak reggelente kicsit szalonna- és kávéillata van, de elég tágas, és fürdőszoba is van hozzá. Egy éjszakára megteszi – vonta meg a vállát. – Ahogy egy jó szomszédhoz illik. Rendben?

– Nagylelkű ajánlat – mondta a nő.

– Igazán nem jelent megerőltetést, hiszen ez csak egy üres szoba. Örülök, hogy kisegíthetem. – Megköszörülte a torkát. – Van bőröndje, amit behozhatok? Vagy valami más?

– Csak egy, a hátsó ülésen.

– Behozom. Maga csak igya meg ott a konyakját – vetette fel. – És töltsön még, ha szüksége van rá. A helyében nekem jólesne azok után, hogy áthajtottam a hegyeken ebben az esőben. – Preacher felállt. – Hozza magával, és megmutatom a szobát. Fent van az emeleten. Izé… felvigyem a gyereket?

A fiatal nő is felállt. – Köszönöm. – Megmozgatta a vállát, mintha a hosszú vezetéstől megmerevedett volna.

– Ha nem jelent gondot.

– Dehogy – válaszolta Preacher. – Nézze, hogy eloszlassam az aggályait: a szobája és a lakásom között nincs kapcsolat. Elválaszt minket a konyha és a lépcső. Zárja csak be nyugodtan az ajtaját, és pihenjen háborítatlanul. – Gyöngéden és kicsit esetlenül vette a karjába a gyereket. A kisfiú feje a vállán pihent, és ezt különösnek érezte. Preachernek nem volt sok tapasztalata a gyerekek cipelésében, de kellemes érzésnek tartotta. Néhányszor hosszan, lassan megsimogatta a hátát. – Erre jöjjön.

Mutatta az utat a konyhán át, majd fel a lépcsőn. Amikor kinyitotta az ajtót, így szólt:

– Bocs. Rendetlenség van. Itt hagytam pár dolgot, például a súlyzóimat. De az ágynemű tiszta.

– Nagyon jónak látszik. Reggel azonnal továbbállunk.

– Ne hamarkodja el. Ha szüksége lenne még pár napra, megegyezhetünk. Mint mondtam, ezt a szobát nem igazán kiadásra vagy ilyesmire szánjuk, csak üresen áll. Vagyis, ha a gyerek elkapott valamit vagy tudom is én…

Gyöngéden lefektette a kisfiút az ágyra. Furcsa módon szívesen tartotta volna még a karjában. A kis meleg test kellemes érzés volt a mellkasán. Nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megsimogassa a gyerek homlokba hulló, szőke haját. Gyönyörű kisgyerek, gondolta.

– Ideadná a kocsikulcsokat? Most akár felhozhatnám a bőröndjüket…

A nő kotorászni kezdett a steppelt táskájában, ami inkább pelenkahordozó zsáknak látszott, bár a fiú kinőhetett már a pelenkás korból. Aztán átadta a kulcsokat.

– Máris jövök – mondta Preacher.

Kiment a nő kocsijához, egy kis Hondához, és beszállt.
Az ülést ütközésig hátra kellett tolnia, és a térde súrolta a kormányt. Az épület háta mögé került, és a teherautója mellé parkolt, ahol az autót nem lehetett a főutca felől észrevenni, ha valaki a nőt keresné. Nem tudta, hogy magyarázza majd meg a fiatal nőnek. De nem akarta, hogy féljen.

Kivette hátulról a bőröndöt, és kicsinek találta ahhoz képest, ha valaki hosszabb útra indul. A méret inkább arra utalt, hogy az illető egy szál ruhában távozott.

Amikor visszaért az emeleti szobához, a nőt az ágy szélén ülve találta. Feszült volt. A fia mögötte feküdt. Preacher letette a bőröndöt, a kulcsokat az ajtó melletti fésülködőasztalra rakta, és egy pillanatig az ajtón belül téblábolt. A nő felállt, és szembenézett vele.

– Nézze – fogott hozzá Preacher. – Én… szóval, a kocsijával hátramentem, és a teherautóm mellé parkoltam. Az úttól távol. Most az út felől nem lehet észrevenni. Szóval, ha felkel vagy kinéz az ablakon, ne ijedjen meg, ott van az épület mögött. Azt tanácsolom, hogy húzza itt meg magát, várja meg, míg eláll az eső, és nappal, száraz időben induljon útnak. De ha… tudja… nyugtalanság fogná el, tudnia kell, hogy a bárt csak belülről lehet bezárni, és tessék, ezek a kulcsok hozzá. Nem nagy ügy, ha… szóval, ha nem tud lazítani, és el kell mennie, akkor sem jelent gondot, ha a bár ajtaját nyitva hagyja, mert ez a városka igazán csendes, biztonságos hely. Néha el is felejtünk ajtót zárni. Ma éjjel, hogy itt van a gyerekkel, gondoskodom róla, hogy be legyen zárva. És Paige… Ne aggódjon vagy ilyesmi. Megbízható fickó vagyok. Jack különben nem bízná rám a bárt. Rendben van? Csak pihenjen egy kicsit.

– Köszönöm – válaszolta a fiatal nő, a hangját alig lehetett hallani.

Preacher behúzta az ajtót. Hallotta, hogy a nő ráfordítja a kulcsot, hogy védje magát. Amióta megérkezett ebbe a kisvárosba, Preacher most először tűnődött el azon, miért szereltek fel egyáltalán zárat.

Preacher egy pillanatig álldogált az ajtó előtt. Öt másodperc alatt kifundálta, hogy valaki – feltehetően egy barát vagy egy férj – lekevert a nőnek pár pofont, és a nő most menekül a gyerekével. Preacher tisztában volt vele, hogy megesik az ilyesmi. Állandóan előfordulnak hasonló esetek. Csak azt nem értette soha, hogy miféle örömét leli egy férfi abban, ha elver egy nőt. Ezt képtelen volt felfogni. Ha valakinek ilyen csinos partnere van, szépen bánik vele. Magához öleli, hogy biztonságban legyen, és megvédi.

Lement a bárba, eloltotta a világítást, ellenőrizte a konyhát, és égve hagyott egy lámpát arra az esetre, ha a nő lejönne, aztán átment a konyha mögötti lakásába. Pár perce lehetett ott, amikor eszébe jutott, hogy nincsenek fent tiszta törülközők; korábban kiürítette a fürdőszobát, és a sajátjait lehozta ide. Bement a fürdőszobába, felkapott egy halom tiszta törülközőt, és visszament az emeletre.

Az ajtó résnyire nyitva volt, mintha a nő már járt volna lent a konyhában. Az öltözőasztalon egy pohár narancslé volt, és Preachert átjárta az öröm, hogy a nő önállóan ellátta magát. A résen át megpillantotta a nőt a fésülködőasztal tükrében. Háttal állt a tükörnek, és a bő tréningfelsőt vette le, miközben igyekezett egy pillantást vetni a hátára és a felső karjára. A teste tele volt zúzódásokkal. A hátán nagyobb véraláfutások voltak, egy volt a vállán és több a két felső karján.

Preacher földbe gyökerezett lábbal állt. Egy pillanatig meredten nézte a lilásvörös foltokat, aztán egy szusszanásra suttogta maga elé:

– Ó, jézusom…

Gyorsan elhátrált az ajtóréstől, aztán a folyosó falának dőlt, hogy ne legyen szem előtt. Szüksége volt egy kis időre, hogy összeszedje magát. Le volt taglózva. El volt szörnyedve. Csak az járt a fejében, hogy miféle vadállat képes ilyesmit tenni. Tátva maradt a szája, mert ilyesmit elképzelni sem tudott. Katona volt, hivatásos harcos, és majdnem biztosra vette, hogy még soha nem tett ennyi kárt egy másik, hozzá hasonló erőben lévő férfiban, akivel egyenlő küzdelemben vette fel a harcot.

Az ösztönei azt súgták, hogy ne árulja el, mit látott. A nő máris rettegett mindentől, még tőle is. El kellett fogadnia a valóságot, hogy ezt a nőt nem felpofozták, hanem ököllel verték. Bár még jószerivel nem ismerte ezt a fiatal nőt, mégis legszívesebben megölte volna azt a gazembert, aki ezt tette vele. Öt- vagy tizenegy havi verés után halál a nyomorult féregre.

De nem adhatja a nő tudtára az érzéseit, mert azzal halálra rémítené. Néhányszor mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon. Aztán halkan bekopogott.

– Tessék! – hallotta a nő riadt hangját.

– Csak törülközőket hoztam – válaszolta Preacher.

– Egy kis türelmet, rendben?

– Csak nyugodtan, ráérek.

A nő rögtön nagyobb résre nyitotta az ajtót. Már ismét a felsőt viselte.

– Elfelejtettem, hogy a fürdőszobából elvittem mindent – magyarázta Preacher. – Szüksége lesz törülközőkre. És most már magára is hagyom. Nem zavarom többé.

– Köszönöm, John.

– Szívesen, Paige. Pihenjen egy jót.

Paige óvatosan és a lehető leghalkabban az ajtó elé húzta a fésülködőasztalt. Szívből remélte, hogy John nem hallotta, de amennyire meg tudta állapítani, a konyha közvetlen ez alatt a szoba alatt volt. És ha ez az ember bántani akarta volna őt vagy Christophert, már megtehette volna, arról nem is beszélve, hogy egy csukott ajtó és egy üres szekrény aligha tartotta volna távol.

Bármennyire szeretett volna is hosszan ázni a forró vízben, túlságosan védtelennek érezte magát meztelenül. A zuhanyra sem tudta magát rábeszélni (nem hallaná az ajtógomb elfordítását vagy Christopher hívását), ezért csak megmosdott a csap alatt, és tiszta ruhát vett. Aztán a fürdőszobai világítást égve hagyva, a takarót fel sem emelve elnyúlt az ágyon. Tudta, hogy úgysem tudna aludni, de egy kis idő múlva megnyugodott. Felbámult a mennyezetre, a lambéria lécei tökéletes V alakban futottak a feje fölött. Eszébe jutott, hogy életében harmadszor fekszik egy ágyban és bámul fel egy ilyen mennyezetre.

Először abban a házban, amelyben felnőtt: ott a gerendák csupaszok voltak, és a rózsaszín szigetelés kilógott közöttük. Kicsi, mindössze kétszobás ház volt, és már akkor régi volt, amikor a szülei beköltöztek, de akkoriban, húsz éve, a környék tiszta és csendes volt. Amikor Paige kilenc lett, az anyja felköltöztette a padlásra, ahol bedobozolt háztartási eszközökkel osztotta meg a teret, amiket az egyik fal mellé toltak. De a saját kuckója volt, és amikor csak tudott, felmenekült ide. Az ágyából hallgatta az anyja és az apja vitáit. Tizenegy volt, amikor meghalt az apja, utána pedig a bátyja, Bud vitatkozását hallgatta az anyjával.

Abból, amit az elmúlt években megtudott a családon belüli erőszakról, jóformán biztosra vehette, hogy egy családverő mellett köt ki, bár az apja sosem ütötte meg őt vagy az anyját, és Bud sem tett vele rosszabbat, mint hogy a karjánál fogva meglökte, vagy rásózott. De istenem, hogy tudtak a férfiak ordítani a családjukban! Olyan hangosan, olyan megveszekedetten, hogy Paige csak azt nem értette, hogy nem repedtek meg az üvegablakok. A legkegyetlenebb szavakkal követelődztek, becsméreltek, sértegettek, vádaskodtak, duzzogtak, büntettek. Csak a fokozatokban volt különbség, a szóbeli erőszak ugyanaz volt.

A következő, ehhez hasonló mennyezetnézés akkor volt, amikor elköltözött otthonról. Érettségi után fodrásznak tanult, és otthon maradt. Beszállt a rezsibe, míg be nem töltötte a huszonegyet. Aztán két barátnőjével – mindketten fodrászok voltak – kibéreltek egy fél házat. Paige boldogan költözött be a padlásszobába, bár nem volt akkora, mint a gyerekkori hálószobája, és sokszor meggörnyedve kellett járnia, hogy ne verje be a fejét a ferde falakba.

Könnyek szöktek a szemébe, amikor most eszébe jutott az a két év Pattel és Jeannie-vel. Élete legboldogabb évei voltak. Néha már fizikai fájdalmat okozott a hiányuk. Mennyországnak tűnt az akkori élete: három fodrászlány, akiknek a lakbér, az ennivaló és a ruházkodás kifizetése után szinte egy fillérjük sem maradt. Ha nem volt pénzük szórakozásra, pattogatott kukoricát, olcsó bort vettek, és otthon buliztak, azokról a nőkről pletykáltak, akiknek vágták és melírozták a haját, vagy fiúkról, szexről fecsegtek, és úgy nevettek, hogy hétrét görnyedtek.

Aztán belépett Wes az életébe. Sikeres üzletember volt, nála hat évvel idősebb. Paige elképedve döbbent rá, hogy annyi idős volt, mint most ő: huszonkilenc. Wes mégis olyan érettnek, nagyviláginak tűnt. Még csak pár hónapja vágta a haját, amikor Wes randira hívta, és egy olyan elegáns étterembe vitte el, ahol a pincérnők elegánsabbak voltak, mint Paige. Wes egy vadonatúj Grand Prix-vel járt, aminek kényelmes bőrülései, sötétre színezett ablakai voltak. És túl gyorsan hajtott, amit Paige huszonhárom évesen nem tartott veszélyesnek, inkább izgalmasnak. Bár ordibált a többi autóssal és leszorította őket, úgy tűnt, joga van hozzá, mert erős és hatalma van. És Paige mércéjével gazdag volt.

Már volt háza is, amit nem kellett szobatársakkal megosztania. Részvényekkel és tőzsdei árucikkekkel kereskedett, amihez éles elmére és óriási energiára volt szüksége. Minden este szórakozni akart járni. Elővette a tárcáját, és azt mondta: „Nem tudom, tulajdonképpen mire vágysz, milyen apróság csalna könnyeket a szemedbe a tökéletességével, ezért azt szeretném, ha vennél magadnak, amit csak akarsz. Mert számomra csak egyetlen dolog számít, hogy boldog légy.” Kivett néhány bankjegyet a kötegből, és átnyújtott neki kétszáz dollárt, ami valóságos vagyon volt Paige szemében.

Pat és Jeannie nem kedvelték, de ebben nem is volt semmi meglepő. Egyáltalán nem volt kedves hozzájuk. Semmibe vette őket, ha tehette, igennel-nemmel válaszolt a kérdéseikre. Paige már nem is emlékezett, miket mondtak róla a barátnői, amikor megpróbálták Wesről lebeszélni.

Ami ezután következett, az az volt, ahogy elvesztette a hatalmát az élete felett, ami mind a mai napig lehetetlennek tűnt: Wes megütötte, mielőtt összeházasodtak, Paige mégis hozzáment. A drága autójában ültek, amivel leparkolt, és Paige szállásáról vitatkoztak. Wes úgy gondolta, hogy jobb lenne, ha otthon lakna az anyjánál, és nem egy lepukkant ház egyik felében, egy kétes környéken két leszbivel. A vita eldurvult, és Paige is csúnya dolgokat vágott Wes fejéhez. Wes végül valami ilyet mondott, hogy „Azt akarom, hogy anyádnál lakj, és nem egy gettóbeli kuplerájban”.

Mégis ki fasznak képzeled magad, hogy kuplerájnak nevezed a lakásomat?

Hogy beszélhetsz velem ilyen stílusban?

A legjobb barátnőimet leszbiknek és kurváknak nevezted, mégis az én beszédmódomat kritizálod?

Csak a biztonságodat tartom szem előtt. Azt mondtad, egyszer majd a feleségem szeretnél lenni, én meg csak azt akarom, hogy akkor még életben légy, amikor ez bekövetkezik!

Hát dugd fel magadnak, mert én imádok ott élni, te pedig nem írhatod elő, mit tegyek! És nem megyek hozzá olyanhoz, aki így beszél a legjobb barátaimról!

De elhangzott még más is. Jóval több. Paige-nek homályosan rémlett, hogy csúnya szavakkal illette West, fasznak vagy seggfejnek nevezte. Wes azzal vágott vissza, hogy egy kurva, egy nehéz természetű dög. Mindenesetre mindketten beleadtak apait-anyait.

Wes tenyérrel pofon vágta, de utána rögtön összeomlott, sírt, mint egy kisgyerek, és azt hajtogatta, nem érti, mi ütött belé, de talán az lehet az oka, hogy még sosem volt ilyen szerelmes. Rosszat tett, tudja, hogy nem lett volna szabad túlzásba esnie. Őrült. Szégyelli magát. De… szeretné minden éjszaka a karjában tartani, élete végéig gondoskodni akar róla, és soha nem akarja elveszíteni. Bocsánatot kért amiatt, amit a lakótársairól mondott; lehet, hogy féltékeny, amiért olyan hűségesen kitart mellettük. Lelki szeme előtt csak ő lebeg, és senki sincs az életében, akit olyan nagyra tartana, mint őt. Annyira szereti, mondta, hogy elvesztette a józan eszét. Ő az első, aki iránt ezt érzi. Nélküle egyszerűen senki!

Paige hitt neki. De soha többé nem káromkodott előtte.

Nem mesélte el a történteket Patnek és Jeannie-nek, bár megbolondították az események, mégis volt annyi esze, hogy tudja, ezzel csak azt idézné elő, hogy még jobban ellenzik majd a kapcsolatát Wesszel. Pár nap alatt túltette magát azon a pofonon. Nem is volt olyan nagy. Egy hónap múlva már alig emlékezett rá, hogy mi történt, és megint bízott benne. Jóképűnek, izgalmasnak, szexinek tartotta. Ingerlékeny volt, és magabiztos. Okos. A teszetosza férfiak nem érnek el akkora sikereket, mint ő. Paige-et nem vonzották a gyenge férfiak.

– Paige, nem akarok tovább várni – mondta egy nap. – Azt akarom, hogy házasodjunk össze, amint készen állsz rá. Szép esküvőt szeretnék… a francba a költségekkel, meg tudom fizetni, akármit is akarsz. Kérd meg Patet és Jeannie-t, hogy legyenek a tanúink. És otthagyhatod az állásodat. Nem kell többé dolgoznod.

Paige-nek folyton fájt a lába, bőrkeményedések keletkeztek a lábujjain. Heti hat nap hajat vágni nem volt könnyű munka, bár szerette csinálni. Gyakran gondolta, hogy jobb lenne csak napi hat órában, heti négy napot dolgozni, de ez megvalósíthatatlan álomnak tűnt. Így is alig tudott megélni, és az anyja az apja halála óta másodállásban is dolgozott. Az anyjában a rá váró jövőt látta: magányosság, gyöngeség, munka a végkimerülésig. És közben maga elé képzelte, ahogy a nyers szobatársnői szaténselyemben feszítenek az esküvőjén, mosolyognak és irigykednek a jó szerencséje és a rá váró kényelmes élete miatt. És igent mondott.

A férje a nászútjukon másodszor is megütötte.

A következő hat évben Paige mindent megpróbált: tanácsadást, a rendőrséget, a szökést. Ha egyáltalán vették a fáradságot és bevitték, a férje azonnal kiszabadult a börtönből, előkerítette a búvóhelyéről és minden csak rosszabb lett. A veréseket még a terhessége és Christopher megszületése sem akadályozta meg. Paige rájött, hogy ezt a viselkedést még valami vegyi anyag is tüzeli, olyasmi, amitől fáradhatatlanul, sokáig tud dolgozni és ki tudja fárasztani magát azzal, hogy őt nyomon követi, mindez euforikus rohamokkal és őrült indulatkitörésekkel tarkítva. Valami fehér por egy üvegcsében. Kokain talán? És szedett valami mást is, amit a személyi edzőjétől kapott, de amire megesküdött, hogy nem szteroid. A kereskedők között gyakori volt, hogy amfetaminnal próbáltak lépést tartani a munkahelyi követelményekkel. A kokainisták általában csontsoványak voltak, de Wes büszke volt a testére, a felépítésére, és keményen megdolgoztatta az izmait. A kokain- és szteroidfogyasztás miatt ilyen lobbanékony és indulatos, jött rá Paige. Fogalma sem volt, mennyit szed és mióta, de azt tudta, hogy a férje őrült.

Ez volt az utolsó esélye. Egy nőknek fenntartott menhelyen ismerkedett meg egy nővel, aki azt ígérte, hogy segít neki kiszabadulni, megváltoztatni a személyazonosságát és elmenekülni. Van egy földalatti hálózat a megvert és reménytelen helyzetbe kerülő nők és gyermekek számára, mondta. Ha Christopherrel el tudnak szabadulni és eljutnak az első kapcsolattartó személyig, onnantól kézről kézre, menedékhelyről menedékhelyre adják őket, és útközben új személyazonosságot, nevet, múltat és életet kapnak. Az előnye az volt, hogy sok munkába került. Jóformán olajozottan működött, ha a bántalmazott nő követte az utasításokat és a gyerekek elég kicsik voltak. A hátránya az volt, hogy illegális volt, és egy életre szólt. Választania kellett: élet tele véraláfutásokkal és rettegve, hogy bármelyik nap megölhetik, vagy élet valaki másként, akit nem vernek.

A háztartáspénzből kezdett lecsipkedni kisebb összegeket, és bepakolt egy táskát, amit egy menhelyi ismerősnél rejtett el. Sikerült majdnem ötszáz dollárt félretennie, és elszánta magát, hogy kimenekíti magukat, amikor West ismét megverte. Akkor érezte, hogy majdnem túl sokáig várt a távozással.

Most pedig itt volt, és felnézett élete harmadik V alakú mennyezetére. Tudta, hogy képtelen lesz aludni; hat éve nem aludt rendesen. Nem a vezetés nyugtalanította. Ennyi adrenalinnal sikerülni fog, gondolta.

Aztán napfényre és ütemes csapkodásra ébredt: valaki fát hasogatott. Óvatosan felült, és kávéillatot érzett. Végül mégis aludt. És Christopher is.

A fésülködőasztal még mindig az ajtó előtt volt.

Második fejezet

Preacher alig aludt. A fél éjszakát a számítógép előtt töltötte. Úgy érezte, ezt a kis gépet neki találták fel, mert szeretett utánajárni dolgoknak. Már korábban is szerette volna rávenni Jacket, hogy a leltárt és a nyugtákat vigye be a gépbe, de Jacknek volt egy csíptetős táblája, ami a karja meghosszabbításának tűnt, és hallani sem akart Preacher technikai újításairól. Preacher gépe lassú volt, idekint nem volt internet, de Preacher türelmes volt. És elvégezte a munkát.

Az éjszaka hátralévő részében próbált egy kicsit aludni, de nem járt sikerrel. Többször is felkelt, kinézett a hátsó ablakon, hogy lássa, ott van-e még a kis Honda. Végül hajnali ötkor végleg felkelt; kint még koromsötét volt. Lement a konyhába, feltette a kávét főni, megrakta a kandallót. Fent csend volt.

Elállt az eső, de felhős, hűvös idő volt. Szívesen nekilátott volna fát vágni, kicsit levezetni az energiáját, de Jack szeretett fát hasogatni, így erről lemondott. Jack fél hétkor jelent meg a bárban, és szokás szerint fülig ért a szája. Amióta megnősült, nem volt nála boldogabb ember Virgin Riverben. Mintha nem bírta volna letörölni a mosolyt a képéről.

Preacher a kávésbögréjével állt a bárpult mögött, és egy biccentéssel üdvözölte a legjobb barátját.

– Szia – köszönt Jack. – Rendesen esett.

– Figyelj csak, Jack – kezdte Preacher. – Csináltam valamit…

Jack kibújt a kabátjából, és az ajtó belső felén egy szegre akasztotta.

– Megint a levesbe pisiltél, Preacher?

– Odafent alszik egy nő…

Jack arcára kiült a teljes megrökönyödés. Preacher nem hozott fel nőket. Nem kajtatta őket, nem flörtölt, semmi ilyet nem tett. Jack persze nem igazán értette, hogy élhet így, de hát Preacher már csak ilyen volt. Amikor a srácok, a tengerészgyalogosok, akikkel együtt szolgáltak, nőket kerestek, akikkel együtt tölthetik az éjszakát, Preacher a táborban maradt. Viccesen csak a Nagy Eunuchnak hívták.

– Tényleg?

Preacher levett egy bögrét, és teletöltötte kávéval Jacknek.

– Múlt éjjel, a vihar alatt tért be – mesélte Preacher. – Gyerek is van vele… ilyen kicsi – mutatta irdatlan lapáttenyerével. – Lehet, hogy a gyerekben bujkál valami. A nő azt mondta, lázas. A régi szobámat adtam nekik, mert errefelé sehol sem lehet megszállni…

– Nos – emelte fel a kávéját Jack –, ez rendes volt tőled. Azt hiszem. Nem lopta el az ezüsteszcájgot?

Preacher elfintorodott. Nem tartottak ezüstöt a bárban, az egyetlen értékes a készpénz volt, amit jól elzártak. Vagy az ital, ami nehezen mozgatható volt egy kisgyermekes anyának. Nem mintha ennek az eshetősége valaha is felmerült volna Preacherben.

– Van valami… Úgy fest, hogy bajba került. Lehet, hogy menekül vagy ilyesmi.

Jack ismét megrökönyödött.

– Micsoda?

Preacher keményen Jack szemébe nézett.

– Szerintem segítségre van szüksége – vélte, pedig közben biztos volt abban, hogy így van. – Ütésnyom van az arcán.

– Jesszusom – mondta Jack.

– Mel átjön ma a dokihoz? – kérdezte Preacher.

– Persze.

– Akkor vizsgálja majd meg a gyereket. Érted. Hogy biztos ne legyen baja. És a nő… Paige… azt mondja, neki kutya baja, de talán… Mel esetleg megnézhetné őt is… tudod, hogy biztos legyen.

– Aha – kortyolt a kávéból Jack. – És még?

Preacher vállat vont.

– Azt hiszem, el akar innen menni. Olyan ijedős. Láthatóan fél. Szeretném, ha legalább Mellel beszélne.

– Jó ötletnek tűnik.

– Igen. Így van. Ezt fogjuk tenni. Meg kell kérni, hogy engedje meg, hogy Mel megvizsgálja. De nem tudom rávenni. Talán neked kellene szót értened vele. Próbáld meg nem megijeszteni.

– Nem, Preach, te is el tudod intézni. Ez a te dolgod, én még csak nem is ismerem. Egyszerűen csak beszélj vele. Szép csendesen, halkan. Igyekezz nem megrémíteni.

– Eleve halálra van rémülve, ezért gondolom, hogy bajban van. A gyerek viszont még nem találkozott velem. Aludt. Biztos sikoltozva elrohan.

Preacher fél nyolckor egy tálcára odakészítette a reggelit: tálkákban müzlit, hozzá pirítóst, kávét, narancslevet és tejet. A hátsó lépcsőn ment fel, és halkan bekopogott. Az ajtó rögtön kinyílt. Paige lezuhanyozott és felöltözött. Ugyanazt a farmert és egy hosszú ujjú vászoninget viselt. A nyitott gallér alól egy kis fekete-kék folt kukucskált ki, és a láttán Preacherben rögtön felment a pumpa, bár igyekezett, hogy ez ne látsszék az arcán. Inkább a nő szemébe nézett, ami sötét smaragdzöld volt és a nyirkos hajára, ami göndör tincsekben omlott a vállára.

– Jó reggelt – köszönt, és vigyázott, hogy ahogy Jack tenné, halkan és lágyan beszéljen.

– Jó napot – köszönt vissza a nő. – Korán fent van.

– Már órák óta.

– Mami – hallatszott a nő mögül egy hang. Preacher elnézett a nő mellett, és látta, hogy a kisgyerek, Christopher törökülésben trónol az ágy közepén.

A nő kinyitotta Preacher előtt az ajtót. Amikor Preacher belépett, letette a tálcát a fésülködőasztalra, de ő maga az ajtó mellett maradt, és odabiccentett a gyereknek. Próbálta ellágyítani a vonásait, de nem volt biztos benne, hogy kellene.

– Szia, kishaver. Kérsz reggelit?

A gyerek megvonta a vállát, de a szemét tágra nyitotta, és Preacherre koncentrált.

– Nem érzi jól magát férfitársaságban – súgta Paige. – Eléggé félénk.

– Tényleg? – kérdezte Preacher. – Én is ilyen vagyok.

A gyerekre nézett, és egy mosollyal próbálkozott. A kisfiú Preacher fejére mutatott.

– Bojotválnod kell? – kérdezte.

Preacher ezt hallva felnevetett.

– Persze. Megsimogatod? – kérdezte. Lassan, óvatosan ment oda az ágyhoz, és kopasz fejét a gyerekhez hajtotta. Érezte, ahogy a kis kéz megsimítja a kopasz búráját, és ettől megint nevethetnékje támadt. Felemelte a fejét, és így szólt:

– Király, mi? – És a gyerek bólintott.

Preacher visszament Paige-hez.

– A haverom felesége, Melinda, ma reggel idejön a dokihoz. Szeretném átkísérni oda magát. Hadd nézze meg a fiát, hadd bizonyosodjon meg arról, hogy minden rendben, és ha orvosság kell vagy bármi, rögtön segíthet is.

– Azt mondja, hogy nővér?

– Igen. De inkább szakápoló. Szülésznő. Babákat segít a világra.

– Ó! – Paige nagyobb érdeklődést mutatott. – Alighanem jó ötlet. De nincs sok pénzem…

– Nem törődünk itt ilyesmikkel – nevetett Preacher –, ha valakinek egy kis segítségre van szüksége. Minden rendben lesz.

– Ha biztos benne…

– Semmi gond. Ha elkészültek, jöjjenek le. Mel reggel nyolc körül lesz a rendelőben, de maguk csak szép kényelmesen készülődjenek. Errefelé nem akad sok beteg, és a rendelőben általában nincs nyüzsgés.

– Oké. Aztán megyünk is tovább…

– Hm… ha kell, itt is tölthetnek pár napot. Mármint, ha a kissrác nem érzi jól magát. Vagy ha magát elfárasztotta a vezetés.

– Valószínűleg folytatom az utat.

– Hova tart? Nem említette.

– Innen nem messze. Egy barátomhoz… meglátogatjuk egy barátomat.

– Aha. – Ha csak egy kicsit kellett volna még menni, a nő nem állt volna meg itt. – Mindenesetre gondolja meg. Az ajánlat továbbra is áll.

Míg Christopher keresztbe tett lábbal müzlit evett az ágyon, Paige a tükörhöz hajolt, és alapozóval próbálta eltakarni a lilás véraláfutást az arcán. Az alapozó kicsit világosított rajta. De a felhasadt ajkát, ami már kezdett behegedni, semmivel sem tudta elrejteni. Christopher majd megérinti, és azt mondja: „Mami bibije.”

A gondolatai elkalandoztak, és eszébe jutott az utolsó verés. Legjobban az rázta meg, hogy nem emlékezett, mi váltotta ki. Valami azzal kapcsolatban, hogy Christopher széthajigálta a játékait a nappaliban, és talán még az is, hogy Wes öltönyeit nem hozta még el a tisztítóból. És Wes nem örült annak, amit vacsorára főzött. Vagy csak az volt a baj, amit a játékokról mondott?

– Jézusom, Wes, hiszen vannak játékai, azokkal játszik! Egy perc, és máris… – Wes akkor ütötte meg? Nem, közvetlenül az után, amikor maga elé motyogta: – Ne izgasd fel magad, ne viselkedj így, máris rendet rakok…

Honnan tudta volna, hogy így reagál? Onnan, hogy sosem tudta, mit tesz majd. Hónapok óta nem volt erőszakos vele. De már amikor Wes hazajött az irodából, látta a szemében. Már akkor ott volt… a szeme azt mondta, megütlek, és még és még, és egyikünk sem fogja tudni, pontosan miért. És mint máskor is, mire ráérzett arra a baljós csillogásra, már késő volt.

Akkor kezdett el vérezgetni, és fenyegette a veszély, hogy elveszti a babát, az újat, akiről nemrégiben Wesnek is szólt. Mily meglepő: azóta vérzett, hogy Wes megrúgta. Nagy keservesen felkászálódott az ágyból, és elment Christopherért a napközibe. A recepcióslány, Debbie felsikoltott, amikor meglátta Paige arcát.

– M… Mr. Lassiter – dadogta aztán – azt kérte, hívjuk fel, ha eljön Christopherért.

– Nézzen rám, Debbie. Esetleg ez egyszer elfelejthetné felhívni. Csak most az egyszer. Talán még egy darabig.

– Nem is tudom…

– Magát nem fogja megütni – vágta oda bátran Paige.

– Mrs. Lassiter, esetleg értesíthetné a rendőrséget vagy…

Paige nevetése örömtelenül kongott. Hát persze.

– Biztos azt képzeli, hogy eddig nem tettem.

Legalább sikerült kijutnia a városból. Egyetlen bőrönddel, ötszáz dollárral és egy spokane-i címmel.

És most itt volt, egy újabb V alakú mennyezet alatt ébredt, még mindig halálra volt rémülve, de legalább pillanatnyilag – úgy látszott – biztonságban.

Míg Christopher evett, egy kicsit körbejárta a szobát, de nem nyúlt semmihez. Nem volt nagy szoba, de elég hely volt Preacher padjának és súlyzóinak. A padlón néhány tárcsás súlyzót látott; darabonként harminckilósak voltak. A fekve nyomó padon kétszáz kilót látott; Wes örökösen a százhuszonöt kilós nyomásaival hencegett.

A fal mellett egy közepes könyvespolc állt. Tele volt, és még mellette is meg a tetején is könyvek tornyosultak. Paige összefonta a kezét a háta mögött. A szokás hatalma: Wes nem szerette, ha a holmiját megérintette, csak a szennyesét foghatta meg. Szokatlan címek: Napóleon életrajza, második világháborús harci repülők, középkori hadseregek. A hitleri megszállás, ettől borsódzott a háta. A könyvek jórészt kopott, régi példányok voltak. De volt néhány új is. Egy regényt sem látott, mind tényirodalom volt, mind katonai vagy politikai témájú. Lehet, hogy Preacher apjának vagy a nagybátyjának a könyvei voltak. Preacher nem látszott nagy olvasónak, viszont súlyemelőnek annál inkább.

Amikor Chris befejezte a reggelijét, ráadta a kabátját, aztán ő is felvette az övét, majd fogta a steppelt táskát, és a vállára akasztotta. A bőröndöt becsomagolva az ágyon hagyta, és a hátsó lépcsőn levitte a tálcát. Johnt a konyhában találta, ahol kötényben fasírtot forgatott, mellette nagy lángon omlett gőzölgött a serpenyőben.

– Tegye csak le a pultra, egy perc, és kész vagyok – mondta Preacher. – Aztán átkísérem.

– El is mosogathatom – ajánlotta fel jámboran Paige.

– Nem. Intézem. – Paige nézte, ahogy a nagy lapáttal Preacher lenyomta a fasírtokat, reszelt sajtot szórt az omlettre, aztán ügyesen félbehajtotta és megfordította. A pirítós is elkészült, Preacher megvajazta, és mindent egy nagy ovális tálra tett. Levette a kötényt, és egy kampóra akasztotta. Farmert és fekete pólót viselt, ami úgy feszült széles mellkasán, hogy az ember attól tartott, mindjárt széthasad. A bicepszei akkorák voltak, mint két dinnye. Ha fehér pólót viselt volna, akár a Mr. Clean is lehetett volna.

Levett egy farmerdzsekit a szögről, és belebújt. Aztán felvette a tányért.

– Jöjjenek – mondta, és átment a bárba. Letette a tányért egy férfi elé, gyorsan újratöltötte a bögréjét kávéval, és így szólt.

– Pár perc és itt vagyok. Itt a kancsó. Jack hátul van, ha bármire szüksége lenne.

Paige lopva kinézett a hátsó ablakon, és meglátott egy farmert és kockás flanelinget viselő férfit, aki éppen fejszét lendített a magasba és lesújtott egy farönkre. Ez a zaj ébresztette fel. Látta, milyen izmos a válla és széles a háta, bár nem annyira, mint Johné, de azért mégis lenyűgöző volt.

Wes nem volt olyan megtermett, mint ez a két férfi: száznyolcvan centi magas volt, és jó erőben, de izmok tekintetében meg sem közelítette őket, még a gyógyszeres rásegítés mellett sem. Ha John ököllel megütne egy nőt, ahogy Wes szokta, az a nő később már nem mesélne róla. Paige akaratlanul is megborzongott.

– Nézd, mami! – mutatott Chris az ajtó feletti kitömött szarvasfejre.

– Látom. Hűha! – A hely vadászházra emlékeztetett.

John kikukkantott a hátsó ajtón, és kikiáltott.

– Jack! Átsétálok a dokihoz. Mindjárt jövök.

Aztán a nő felé fordult, és biccentett. Kinyitotta az ajtót, hogy a nő követhesse a szabadba.

– Hogy érzi magát? – kérdezte a kisfiúról.

– Reggelizett. Ez jó jel.

– Jó bizony – értett egyet John. – A láz? – súgta kérdőn.

– Nincs nálam hőmérő, ezért nem tudom. Kicsit melegnek érzem.

– Akkor érdemes megméretni Mellel – javasolta John. A nő mellett ment, de vigyázott, nehogy túl közel menjen hozzá. Paige a fia kezét fogta, Preacher azonban zsebre vágta a kezét. A fiúra pillantott, a gyerek meg az anyja mögül őt nézte. Óvatosan méregették egymást. – Minden rendben lesz – igyekezett megnyugtatni a nőt. – Melnek nincs párja. Majd meglátja.

Paige felnézett rá és kedvesen elmosolyodott, amitől Preacher teljesen elérzékenyült. A nő tekintete olyan szomorú és rémült volt. Preacher belátta, hogy nem tehet róla. Ha nem látta volna a szemében a félelmet, biztos megfogta volna a kezét, hogy bátorságot öntsön belé, de ez az asszony nem csak attól tartott, aki ezt művelte vele. Félt szegény mindenkitől, tőle is.

– Ne idegeskedjen – biztatta. – Mel nagyon kedves.

– Nem vagyok ideges – mondta Paige.

– Miután bemutattam neki, visszamegyek a bárba. Hacsak nem akarja, hogy maradjak. Ha esetleg szüksége lenne a segítségemre.

– Megleszek, köszönöm.

Melinda a doki ajtaja előtti lépcsőn ült a reggeli kávéjával, és hallgatta Jack fejszéjének hangos csattanásait, ahogy rönköket hasogatott. Jack felhívta, amikor a bárba ért.

– Igyekezz, bébi. Preacher pácienst visz hozzád.

– Tényleg?

– A múlt éjszakai vihar alatt beesett egy nő a bárba, és Preacher szállást adott neki. Azt mondja, gyerekkel van, aki talán lázas. És azt is említette, hogy a nő esetleg bajban lehet…

– Igen? Mifélében?

– Fogalmam sincs – mondta Jack. – Még nem is találkoztam vele. Preacher az emeleti régi szobájában szállásolta el.

– Oké, mindjárt jövök – ígérte. Ösztönösen a táskájába tette a digitális fényképezőgépét. Amikor most a bárt figyelte, olyasmit látott, amire sosem számított: Preacher kitárta egy nő meg egy gyerek előtt az ajtót, aztán átkísérte őket a túloldalra. Halkan beszélt a nőhöz, közel hajolt hozzá, az arckifejezése aggodalmasnak tűnt. Bámulatos, gondolta Mel. Preacher nem volt beszédes ember. Mel azon morfondírozott, hogy már vagy egy hónapja élt itt, amikor Preacher egyszerre tíz szót szólt hozzá. Az, hogy így befogadjon egy idegent, egyszerre volt nagyon is jellemző rá, és precedens nélküli.

Mel felállt, amikor közelebb értek. A nő a húszas éveiben járhatott, az arcán egy sötét véraláfutás volt, amit alapozóval próbált eltakarni. A felhasadt száját azonban nem tudta elfedni. Hát ez az a baj, amit Preacher észrevett, és amitől Mel szája megrándult. De azért mosolyogva szólalt meg.

– Jó napot, Mel Sheridan vagyok.

A nő habozott.

– Paige – mondta végül, és idegesen a háta mögé pillantott.

– Semmi baj, Paige – nyugtatta Preacher. – Mel mellett biztonságban érezheti magát. Szigorúan bizalmasan kezel mindent. Már-már abszurd, mennyire ragaszkodik ehhez.

Mel nevetett, mintha mulatságosnak tartaná.

– Nincs ebben semmi képtelen túlzás. Ez egy orvosi rendelő, orvosi klinika. Csupán bizalmasan kezeljük az adatokat. Ennyi. Megszokott eljárásmód. – Kezet nyújtott Paige-nek. – Örvendek a találkozásnak, Paige.

Paige megrázta a kezét, aztán hátranézett Preacherre.

– Köszönöm, John.

– John?! – nevetett fel könnyedén Mel. – Nem emlékszem, hogy hallottam-e bárkitől is, hogy így szólított volna. – Félrehajtotta a fejét. – De kedvesen hangzik. John. Jöjjön velem, Paige – mondta, és előre ment, hogy mutassa az utat.

Az épületen belül elmentek a doki mellett, aki a recepcióban a számítógép mögött ült. Egy pillanatra felnézett, bólintott, aztán folytatta a munkát.

– Ő Mullins doki – magyarázta Mel. – Erre jöjjön. – Kinyitotta a vizsgáló ajtaját, és beterelte maga előtt Paige-et. Becsukta az ajtót, aztán így szólt.

– Szakápoló és bába vagyok, Paige. Ha beleegyezik, megvizsgálnám a fiát. Ha jól tudom, lázas.

– Melegnek érzem, és bágyadt is…

– Lássuk csak – mondta Mel, és fürgén munkához látott. Lehajolt, és megkérdezte a kisfiútól, hogy járt-e már orvosnál. Felültette a vizsgálóasztalra, megmutatta neki a digitális hőmérőt, és megkérdezte, tudja-e, mire való. A fiúcska a fülére mutatott, és Mel boldogan felkacagott. – Nagyon értesz hozzá – dicsérte meg. Aztán felvette a sztetoszkópot, és megkérdezte: – Megengeded, hogy meghallgassam a szívedet? – A gyerek megrázta a fejét. – Vigyázok, nehogy megcsiklandozzalak, de nehezemre esik, mert a csiklandozás mulatságos, és szeretem a nevetést hallani. – A gyerek mintegy végszóra el is nevette magát, bár elég halkan. Mel meghallgattatta vele a saját szívdobogását, aztán megmutatta a sajátját is. Amíg a gyerek a mellkasát hallgatta, Mel megtapogatta a nyirokcsomóit, a lábát és a kezét is. Belenézett a fülébe és a torkába, és mire idáig jutott, a gyerek már felengedett.

– Azt hiszem, egy kis vírusfertőzés lehet, semmi komoly. Csak egy kis hőemelkedése van. Adott neki valamit?

– Tylenolt, még az este.

– Akkor elég jó állapotban van. A torka is piros kicsit. Adjon továbbra is Tylenolt, igyon sokat. Azt hiszem, nincs ok aggodalomra. De persze, ha rosszabbul lenne…

– Akkor hát biztonsággal továbbmehetünk…?

Mel vállat vont.

– Nem tudom, Paige. Beszélhetnénk most magáról? Azért vagyok, hogy segítsek, ha tudok.

A nő rögtön lesütötte a szemét, és valójában ennyi már elég is volt. Mel tudta, hányadán áll. Éveket töltött egy nagyváros sürgősségi osztályán, és a kelleténél több megvert áldozatot látott. A fiatal nő arcán a véraláfutás, a felszakadt ajak, az, hogy tovább akart menni… még tovább…

Paige felnézett.

– És terhes is vagyok, még az elején. És néha vérzek.

– És ütésnyomok is vannak?

Paige elfordította a tekintetét, és bólintott.

– Oké. Megengedi, hogy megvizsgáljam?

Paige leszegte a fejét.

– Kérem – rebegte halkan. – De mi lesz Chrisszel?

– Ó, egyet se aggódjon. Gondom lesz rá. – Lehajolt, és Christopher szép, barna szemébe nézett. – Szeretsz színezni, pajti? Rengeteg színezőm és zsírkrétám van. – A gyerek félénken bólintott. – Helyes. Gyere velem. – Lesegítette a kisgyereket az asztalról, a másik kezével pedig előhúzott egy köntöst a szekrényből, és odanyújtotta Paige-nek. – Ezt addig vegye fel. Pár percig magára hagyom. És ne féljen. Lassan, óvatosan csinálom.

– Hm… magára hagyja Christ? – kérdezte Paige.

– Többé-kevésbé – nevetett Mel. – A doki vigyáz rá.

– Férfiakkal… félénken viselkedik.

– Nem lesz gond. A doki ért a gyerekekhez, főként a félénkekhez. Gondoskodik róla, hogy ez a kis fickó ne végezzen műtétet és ne tűnjön el. Azon túl csak színezés zajlik. A konyhaasztalnál.

– Ha biztos benne…

– Mindig ezt csináljuk, Paige. Minden rendben lesz. Próbáljon nem aggódni.

Mel átkísérte Christophert a konyhába, és miután elé rakta a színezőket és a krétákat, teletöltötte a kávésbögréjét. Koffeinmentessel. Mostanában nem élvezte úgy a kávét. Aztán átment az irodába, és elővett egy új betegadatlapot. Az érzése szerint előtte álló helyzetben előbb meg akarta vizsgálni a betegét, mielőtt papírmunkával ijesztgette volna. A kezében csíptetős írótáblával arra kérte a dokit, hogy tartsa szemmel a gyereket a konyhában, míg ő elvégzi a vizsgálatot.

Mivel ő is pár hónapos terhes volt, a rosszullét környékezte a gondolattól, hogy bárki megüthet egy terhes nőt. Még most is meglepte, hogy egy férfi hogyan képes tükörbe nézni az után, hogy ilyesmit tesz. A táblára csíptette a nyomtatványokat, aztán a zsebébe csúsztatott kis digitális fényképezőgéppel, a nyakába akasztott sztetoszkóppal és a másik kezében a kávéval bekopogott.

– Jöjjön be – hallotta Paige halk hangját.

Letette a táblát meg a kávét a pultra.

– Rendben van. Először is megmérem a vérnyomását. – Felvette a mandzsettát, aztán feltette Paige karjára, de megdermedt, amikor a felsőkaron egy hatalmas vérömlenyt pillantott meg.

Mel félretette a mandzsettát, és óvatosan lehámozta a köntöst Paige hátáról. Uralkodnia kellett magán, hogy ne kiáltson fel. Lehúzta a köntöst Paige válláról, és láthatóvá váltak a háton, karon és mellkason esett zúzódások. Finoman megemelte a köntös alját, hogy megnézze a nő combját. Még több zúzódás. Felnézett Paige arcára, amin könnyek csillogtak.

– Paige – suttogta Mel. – Édes istenem…

Paige a tenyerébe temette az arcát. Szégyellte, hogy hagyta, hogy ez megtörténjen.

– Megerőszakolták? – kérdezte gyöngéden Mel.

Paige megrázta a fejét, az arcán csorogtak a könnyek.

– Nem.

– Ki tette ezt magával? – kérdezte Mel. Paige lehunyta a szemét, és a fejét rázta. – Minden rendben. Most biztonságban van.

– A férjem – suttogta a nő.

– És tőle szökött el?

Paige bólintott.

– Várjon csak, segítek lefeküdni. Lassan. Óvatosan… Jól érzi magát? – Paige bólintott, de kerülte Mel tekintetét. Lassan lefeküdt a vizsgálóasztalra. A mellkasát, mellét, karját és lábát zúzódások borították. Mel megnyomkodta a hasát, és Paige összerándult.

– Fáj itt? És itt? – Amikor Paige bólintott vagy a fejét rázta, Mel tovább haladt. – Itt? Itt?

Mel gyöngéden egyik oldaláról a másikra gördítette; a nőnek véraláfutásos volt a feneke, a csípője és a combja töve.

– Véres a vizelete? – kérdezte.

Paige vállat vont. Nem tudta.

– Vérzés esetén csakis úgy tudok tiszta vizeletmintát venni, ha megkatéterezem, Paige. Megengedi? Hogy biztosak legyünk a dolgunkban.

– Jaj, istenem… muszáj?

– Semmi baj, előbb akkor megnézzük, amit lehet. Csináltak esetleg ultrahangot ennél a terhességnél?

– Még nem jártam orvosnál – felelte a nő.

Újabb jelzés: a megvert nők nem törődnek magukkal vagy a terhességükkel, mert félnek.

Paige beszívta a felhasadt alsó ajkát, és üveges tekintettel meredt fel a mennyezetre, míg Mel megvizsgálta.

– Oké. Hadd segítsek felülni. Csak óvatosan. – Mel meghallgatta Paige szívét, belenézett a fülébe, és ellenőrizte, nincsenek-e duzzanatok vagy sebek a fejbőrén.

– Nos, Paige, úgy tűnik, nincs törött csontja. Legalábbis nem tapogattam ki egyet sem. Jó lenne, ha készíthetnénk röntgenfelvételt a bordáiról, hogy biztosak legyünk benne, mivel itt érzékenynek találtam, de mivel várandós… Őszintén megvallva, ha rajtam múlna, kórházba utalnám.

– Nem. Csak kórházba ne. Nem lehet semmi nyoma…

– Megértem, de lássa be, ez nyugtalanságra ad okot. Mennyire erős a vérzés?

– Nem túlságosan. Kevesebb, mint menzesz idején.

– Rendben, akkor most feküdjön le, és csússzon kicsit előre. Igyekszem nagyon óvatos lenni.

Amikor a fiatal nő végleg elhelyezkedett, Mel kesztyűt húzott, és leült a kerek székére. Mielőtt a külső nemi szerveket megérintette volna, finoman megérintette Paige combjának belső oldalát.

– Ehhez a vizsgálathoz nem használok vizsgálótükröt, Paige, csak egy kismedencei vizsgálatot végzek, hogy meg tudjam határozni, mekkora a méh. Szóljon, ha bármit is kényelmetlennek talál. – Becsúsztatta két ujját, és gyöngéden megtapogatta az alhasat a másik kezével. – Tudja, hány hetes a terhessége?

– Valamivel több mint nyolchetes.

– Értem. Amint végeztünk itt, arra kérem, csinálunk egy terhességi tesztet. Ha a magzat még életképes, jobban mondva, életben volt egy-két nappal ezelőtt, a teszt pozitív kell hogy legyen, de sajnos nem fog sokat elárulni az elmúlt huszonnégy óráról. Nincs ultrahangkészülékem, de néhány városnyira van, amit szükség esetén használhatunk. A méh megfelel egy nyolchetes terhességnek. – Mel gúnyos hangot hallatott. – Sok mindenen ment keresztül, Paige. – Mel levette a kesztyűjét, és odanyújtotta a kezét. – Felülne, kérem?

Paige felült, és Mel visszatelepedett a székére, aztán a szemébe nézett.

– Hány éves?

– Huszonkilenc.

– Megértem, hogy a magáéhoz hasonló helyzetben milyen nehéz segítséget szerezni, de kíváncsi lennék, hívta-e a rendőrséget.

– Megtettem – válaszolta Paige nagyon halkan. – Mindennel próbálkoztam. Rendőrség, távoltartás, anyaotthon, elköltözés, tanácsadás… – Felnevetett. – Tanácsadás! Öt perc alatt magába bolondította a tanácsadót. – Mély levegőt vett. – Utána már nem sok reményem maradt.

– Tökéletesen megértem.

– Egy nap meg fog ölni. Hamarosan végez velem.

– Megfenyegette, hogy megöli?

– Hát persze. – Paige lenézett a földre. – Hát persze – ismételte meg halkan.

– Hogy talált rá Virgin Riverre?

– Azt hiszem… eltévedtem. Lekanyarodtam az autópályáról, egy helyet kerestem, ahol ehetünk és éjszakára megszállhatunk. És eltévedtem. Meg akartam fordulni, de megláttam a várost és a bárt.

Mel nagy levegőt vett. Ideje felmérni a valóságot. A bántalmazottnak nemcsak nehéz bizonyítania a vádakat, ha nem hívja a rendőrséget azonnal a helyszínre, de az esetek felében az áldozat még ki is fizeti a bántalmazó óvadékát, és kihozza a börtönből, mert félti az életét. És ez nem üres fenyegetés: a bántalmazó valóban megöli az áldozatát. Mindig.

– Paige, Los Angelesben a sürgősségi ellátásban dolgoztam, mielőtt feljöttem ide, és sajnos van tapasztalatom a magáéhoz hasonló helyzetekben. Segítséget kell kérnünk.

– Próbáltam elszökni – szipogta Paige, mert alig tudott úrrá lenni az érzelmein. – De aztán eltévedtem, Chris sem érezte jól magát, és úgy fájt mindenem, hogy egy méterrel sem tudtam volna tovább menni…

– Hova tart? – kérdezte Mel.

Paige lehajtotta és megrázta a fejét.

– Egy baráthoz, akiről a férjem nem tud.

– Maradjon itt pár napot. Lássuk meg, hogy van, mielőtt…

Paige rémülten Melre pillantott.

– Nem lehet! Most már sietnem kell! Máris elcsúsztam időben! Muszáj… – Hirtelen elhallgatott. Láthatóan próbálta összeszedni magát, és higgadtabban beszélni. – El kell jutnom oda, ahova megyek, mielőtt bejelenti az eltűnésemet. Mielőtt az autómat…

– Nem, Paige. Minden rendben – jelentette ki Mel nyugodtan. – Hagyja a kocsiját a bár mögött, ahol senki sem látja. Amikor ideje indulnia, egy vajazókéssel, amit a konyhában talál, lazítsa meg a rendszámtábla tartójának csavarjait. Cserélje ki valaki más rendszámtáblájára. Ha nem kapják gyorshajtáson, szabálytalanságon vagy nem szenved balesetet, akkor az országúti rendőröknek nincs okuk ellenőrizni a rendszámát a nyilvántartásban. – Vállat vont. – Errefelé hetekig nem veszi észre senki, ha kicseréli a rendszámot. Hónapokig. Én sosem szoktam.

Míg Mel beszélt, Paige a szemébe nézett, aztán a meglepetéstől kicsit elnyílt a szája.

– Azt tanácsolja, hogy lopjam el…?

Mel elmosolyodott.

– Hoppá, csak nem mondtam ki véletlenül? – mosolyodott el Mel. – Jobban kell figyelnem…

– Úgy beszél, mint aki ismeri…

– Ne arról beszéljünk, hogy mit tesz – szakította félbe Mel. – Végeztem némi közösségi munkát egy menedékhelyen. Teljesen tönkretett – vallotta be. – Összetörte a szívemet. De meg is tanított jó pár dologra. Hadd osszam meg magával: rosszabb, ha siet. Ha kapkod. Esetleg emiatt túl gyorsan hajt, fájdalmak között vagy fáradtan vezet. Szánjon rá néhány napot, várja meg, hogy javuljon az állapota, hogy a fia láza lemenjen. És aztán ésszel lásson hozzá. Akárhova tart, az ott lesz néhány nap vagy néhány hét múlva is. Súlyos sérülései vannak.