Weber Kristóf

Keringő

Láng Orsolya
rajzaival

Prae Kiadó
Palimpszeszt
2023

© Weber Kristóf, 2023

Illustrations © Láng Orsolya, 2023

© Prae Kiadó, Palimpszeszt Kulturális Alapítvány, 2023

Felelős szerkesztő: Balogh Endre

Olvasószerkesztő: L. Varga Péter

A könyvben található képeket és
a borítót Láng Orsolya készítette.

Néhány jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A PRAE.HU Kft. kiadása, 2023

2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.

A kiadásért felel: Balogh Endre

Felelős szerkesztő: Balogh Endre

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-10-1

Borbély Szilárd emlékének

Ki kicsoda a regényben

A nevesített szereplők neve ábécésorrendben, kiskapitálissal szedve a kettőnél több jelenetben visszatérő főalakok:

Beamter Jenő, „Bubi” • a múltban 67 éves jazz-zenész, vibrafonjátékos

BENDA GYÖRGY • a jelenben 29 éves egyetemi hallgató, zenész

Oljena Bondarenko • a jelenben 23 éves, a Midimal anyai örömök elé néző csellistája

Dr. Friedrich Eunicke • a jelenben 31 éves, zongorázni tudó német belgyógyász

JOSEPH EYBLER • a jelenben 43 éves brácsaművész, karmester

EVA FISCHER-LINGESTRÖM • a jelenben 37 éves csellóművész, Oskar Lingeström felesége

GERDA GERETSCHLÄGER • a jelenben 47 éves osztrák rendőrfelügyelő és tolmács, az osztrák Szövetségi Bűnüldöző Hivatal Kelet-Európai Ügyosztály Szervezett Bűnözés Alosztályának vezető munkatársa

Oskar Lingeström • a jelenben 31 éves, Pozsonyban élő svéd zeneszerző, zenei informatikus, Theophilus Sert tanítványa

Stefania Popescu, művésznevén Fanny Pop • a jelenben 25 éves román énekesnő, Michael Puchberg szerelme

DR. MICHAEL PUCHBERG • a jelenben 61 éves osztrák jogász, nagykereskedő, mecénás

BASTIAN SCHWARZMÜLLER • a jelenben 40 éves bűnügyi helyszínelő, rendőrségi fotós, képelemző és kódfejtő

Leopold „Leo” Scholl • a jelenben 31 éves fuvolaművész, Poldi bácsi utóda a Midimal zenekarban, Theophilus Sert tanítványa

Hermina Sert • a múltban 39 éves, roma származású osztrák képzetlen gépkötőnő, Leopold Sert felesége, Theophilus Sert édesanyja

LEOPOLD MEHMET SERT, alias Poldi bácsi • a múltban 45, a jelenben 79 éves török származású osztrák zeneszerző és fuvolaművész, Theophilus Sert apja, Hermina Sert férje, Konstantina Walz apósa, Emil barátja, a WAM ügynökség résztulajdonosa

THEOPHILUS „THEO” SERT • a múltban huszonéves, a jelenben 57 éves hegedűművész, zeneszerző, Poldi bácsi és Hermina Sert fia

Jean-Pierre Tisserand • a jelenben negyven év körüli jazz-zenész, a Midimal zenekar adminisztrátora, próbavezetője, szaxofon- és klarinétművésze

VJEKOSLAV VUK • a múltban 44, a jelenben 78 éves horvát hangszerész, bútorrestaurátor

FRANZ WALSEGG (született Farkas Ferenc) • a jelenben 60 éves, a múltban 27 éves művészeti menedzser, koncertrendező, a WAM ügynökség alapító tulajdonosa

EMIL WALZ (született Valcz Emil) • a jelenben 58 éves, a múltban a húszas évei elején járó, életunt impresszárió, amatőr komponista, tőzsdei spekuláns, kisrészvényes, a WAM ügynökség résztulajdonosa

KONSTANTINA WALZ • a múltban 17, a jelenben 51 éves háztartásbeli, Theophilus Sert felesége, Emil Walz unokatestvére, Sepp Eybler szeretője

MARIA „MARUSCHKA” WALZ • a közelmúltban 36, a jelenben 70 éves grafikus, Emil Walz nagynénje

ZELLER LILLA • a múltban 19 éves orvostanhallgató, Emil Walz volt felesége

Történik 2015. február 17. és 25. között,
valamint az 1980-as évek első felében.

Mottó: „Nem én vagyok!”

(Bárdos Deák Ágnes)

Kedd,
2015. február 17.

— Dobogó —

Emil Walz impresszárió a halálra készült. Ötvennyolc évesen fiatalnak tűnt a végzethez, de a bő egy hét múlva esedékes ötvenkilencediket már nem akarta megérni. Nem egyszerűen a depresszió szűkítette be a tudatát, hanem a kíváncsiság tágította az önfeladás, az életről való lemondás irányába. Meg akarta tudni, milyen az, amikor már nem ő az, aki tud. Nem hitt a halál utáni élet káprázatában, de úgy vélte, valami azért csak van ott az ismeretlenben. Túl volt a végrendelkezéseken, néhány búcsúlevél megírásán. A halál időpontját egy asztrológiai rovat részletes tesztjéből számította ki, pontos születési dátum, betegségek megnevezése alapján. Mivel magára nézve elég meggyőző volt, s a családtörténete életátlaga is fedte az időpontot, komolyan vette, hogy aznap meg fog halni. Előző este már nem vett be gyógyszert, az étkezést is mellőzte, noha éhes volt. Valahol olvasta, hogy teli hassal nem jó meghalni. Hajnali három óra tizenkilenc perckor kéne távoznia a világból. Az impresszárió ezzel elégedett volt: vonzódott a prímszámokhoz. Nem akart bevenni altatót sem, mivel át akarta élni a halálát. Ám elaludt. Álmában ütemes lábdobogások zaját hallotta. Gyakori álma volt, hogy zenekari zenészek a lábukkal dobolják a ritmust, mert nincs karmesterük.

Reggel egykedvűen ébredt, nem örült igazán, hogy még nem halt meg. A szokásos szertartások után megnézte az íméljeit: a bejárónő, akinek nem szólt, hogy ma meghal, értesítette rövid levélben, hol találja az ebédet. Egy osztrák rendőrfelügyelő – bizonyos Geretschläger hadnagy – kért időpontot telefonhívásra, hogy sürgős. A tőzsdei jelentések tanulmányozása után bukkant Walsegg levelére. Megnyitotta, olvasni kezdte. A betűk ugrándoztak a szeme előtt. Megszabadult a szemüvegétől, lehajtotta a laptop fedelét s becsukta a szemét is. Pihent: a város beszűrődő zajait hallgatta, és ez megnyugtatta. Az impresszárió szerette a környezete hangjait zeneként hallgatni. Passau különösen inspiráló hely: folyami, vasúti, közúti és légi közlekedési hangok kiegyensúlyozott arányban keveredtek embertől származó hangokkal és csenddel. Mintha a várost zeneszerzők tervezték volna. A hangok alapján akár egy lesötétített szobából is következtetni lehetett a napszakra. Mikor megéhezett, nekilátott rántottát sütni. Reggeli után azzal tért vissza az ágyhoz, hogy folytatja a lustálkodást és a levélrendezést. Geretschläger és Walsegg is kiment a fejéből. Amikor újra kinyitotta a gépet, átrakott néhány videót egy külső meghajtóra. Másfél órát pepecselt ezzel. Váratlanul koppanást hallott a konyha felől. Kíváncsian fülelt, de lusta volt megnézni, mi lehetett. Aztán a fejéhez kapott: fülzúgás jelezte a közeledő ájulást. Bevett két nyugtatócseppet, próbálta a figyelmét valamivel másra terelni: megnyitott egy pornószájtot. Álmos lett, magára húzta a hálózsákot. Nem tarthatott sokáig az alélt állapot: a képernyőn még ugyanazok keféltek. A magányos ember mormogásával ment ki a fürdőszobába, ellenőrizte arcát: mintha kettő lenne, kettő egyben. A szeme karikás volt, a hálózsák fonákjára emlékeztető színű, piócaszerű képződményekben meglehetősen gazdag látványt nyújtott. Borostája a bögresárga különféle árnyalatát mutatta. Nem tartozott a tinilányok álmai közé: kifejezetten slampos, folytonosan izzadó, opálosan csillogó szürke szemű, borostás férfit mutatott a tükör, amit alacsony termete miatt csak húsz centivel a csap felett helyezett el. Kedvetlenül borotválkozott. A készülék nagyon csikorgott, Emil aggódott, hogy lemerül az akkumulátor, mielőtt befejezné, ám nem aggódott eléggé. Nem mert a tükörbe nézni, de megpróbálta elképzelni a látványt, ami különös egykedvűséggel töltötte el: aszimmetrikus formát képzelt el. Azzal nyugtatta magát, hogy míg a szimmetria nagyon gyakori a természetben, addig a természet egésze nem szimmetrikus.

Fürdés után lassan öltötte fel ruháit, s úgy vélte, nem kell kabát a mélygarázsig. A Wittelsbacher patikában gyógyszert vásárolt, majd a Nikolastraße jobb oldalán indult a Duna irányába, kissé kábán a gondolattól, hogy esetleg közlekedési balesetben fog meghalni. A Schanzlbrückén ment át a Duna másik partjára, a parkolóba. A jezsuitáknál jutott eszébe, hogy rokona, Leopold Sert föl fog menni a lakásába, elvileg neki kellene megtalálni a holttestét. Poldit azzal csalta a lakására, hogy estefelé elindul Magyarországra, és elviszi Bécsig. Megígérte, hogy másnap Poldi kamaraegyüttesének, a Midimalnak a próbájára is benéz: Decrescendo című darabját fogják próbálni. Odakinn tűnődő lassúsággal elkezdett esni a hó. Megkereste a mosdót, hogy valamennyire rendbe hozza magát. SMS-t küldött Leopoldnak, s elindult a Marienbrückén át az állomás felé.

A híd körül sirályok röpködtek véletlen mintázatokban. A hídvasnak támaszkodott, s lassan nyúlt a mellkasához, ahol a szorítást érezte. Lent a folyó csilingelt lassú, sárga méltósággal, ahogyan azt régi villamosok hangjáról írta Erich Kästner. Kezdett a világ elsötétülni, próbálta nyitva tartani a szemét. Várta azt, amiről annyiszor olvasott: az alagutat, melynek végén csend van, nyugalom és fény. Aztán jött a hideg veríték, a szájszárazság és az ismerős remegés. Az impresszárióról folyt a víz, akár a híd alatti folyóban. A zsebében kotorászott, ám eszébe jutott, a kocsiban hagyta, ami ilyenkor segít: a Ritter keserű csokoládét.

A sirályok röpködése szabályossá vált: jól kivehető, deltaszerű rajzolatot vettek föl. Még hallotta a feje koppanását a vason, de fájdalmat nem érzett.

Amikor magához tért, azt hitte, a várva várt fényt látta meg. Nem volt olyan megnyugtató, amilyennek képzelte. Hangokat is hallott, kinyitotta a szemét. A fény egy zseblámpából jött, amit egy orvosi ruhás, festett nő tartott. Formás lába csíkos volt a fehér-vajszínű harisnyától, az orra alatt diszkrét kis bajszocska szőkéllett.

– Jó estét, Eunicke vagyok, az ügyeletes orvos – búgta.

Walz aszexuális volt. Kamaszkorában mutatott némi érdeklődést a másik nem iránt. Az érdeklődés gyümölcse egy fiatalon kötött házasság volt, ami rövid ideig tartott, és súlyos csalódással végződött. Az impresszárió ezt az elveszített kapcsolatot kereste az összes nőben. Nem találta. A fény mögött álló sejtelmes lény emlékeztette az elmúlt szerelmére. A szeme ugyanolyan. A hangja kissé mélyebb tónusú.

– Kisztihand – rebegte Emil erőtlenül.

– Friedrich Eunicke – felelte, erőteljesebb basszussal.

Emil csalódott mosolyra húzta a száját. Dr. Eunicke tájékoztatta, hogy a jezsuita kórházban fekszik, mentő hozta be. A diagnózis hipoglikémia. Háromnapos megfigyelésre akarták benn tartani, ám ő ebbe nem egyezett bele. A három ugyan prímszám, de a kettő is az. Így csak egy éjszakát tölt ott, és a másnapi konzílium után kiengedik. Az egészségkártyájáról levettek háromszáz eurót, Emil szóvá tette a szolgáltatás árát. Próbált felülni, de csak a takaró csúszott le róla. Bizalmatlan takaró. Felemelte a fejét, üres sarkok néztek vissza rá. Babonából megszámolta őket, s este tíz körül ránézett a karórájára.

— Ólomkatona és Papírlány —

Vagy fél óra hosszan egykedvűen nézte a semmit, s nem látott olyasmit, ami fölkelthette volna az érdeklődését. Tétován föltápászkodott, a kabátja zsebeiben matatott, kissé idegesítette, hogy nem hallja a lakáskulcsa csörgését. A mobilja használhatatlan: lemerült, a töltő az autóban. Végre megtalálta a sárga szivardobozt. Kiment dohányzóhelyet keresni. A folyosó végéről halk dúdolás és zongoraszó szűrődött be. Eunicke papírkönnyű sanzonokat játszott egy rég eltűnt boldogságról, egy tragikus sorsú költő verseinek ritmusára.

– Fura ízlése van – morogta magában az impresszárió.

A folyosón burjánzottak a színek, rikító sávokat látott, mintha egy minimalista festménybe lépett volna be. Különös jelentéseik vannak az árnyalatoknak, talán emiatt is ismerhetők különböző neveken: párizsi kék, királykék, azúrkék. Ám elképzelhetetlennek tartotta, hogy azt a sárgát, amit most látott, néven lehetne nevezni. Ha mégis, az esetben a hihetetlen-sárga lenne. Kórházi folyosón a színeknek megkülönböztetett jelentésük van. A falakra piros, kék és zöld sávokat festettek: ezeket kell követni, ha el akar jutni a páciens valahová. Minden más sárgán, illetve annak elképesztő árnyalataiban virított. Megtalálta a smoking roomot: egyetlen dohányzószobája volt az összes osztálynak. A füstelszívó túl jól működött, Emil fázósan begombolkozott. Nem volt egyedül: egy titokzatos nő ült a falnál kinyitott laptopját bámulva, szubtilis mosollyal. Arckifejezése olyan volt, mintha egy kérdésre várna választ. A szájában lezseren lógó cigarettával és festett vörös, göndör hajával némileg Chaplinre emlékeztetett. Váratlanul felpillantott, így Emil tekintete a mögötte lévő festményre tévedt, próbálva leplezni tolakodását, mintha abban gyönyörködött volna. Elnyomta a csikket, s elindult a kijárat felé a szőnyeggel borított, mégis nyikorgó parkettán. Visszaérve a szobájába ledőlt, nem számított rá, hogy el tud aludni, de elaludt. Andersen meséjéről álmodott, amit gyerekkorában a nagyapja mesélt neki. Egy ólomkatonáról szólt, aki elvesztette a fél lábát. Ólomka a neve. Nem is volt két lába sosem: amikor öntötték, elfogyott az ólom. Az ólomkatona a tó hattyúit nézegette, amikor megjelent közöttük egy vékony, áttetsző fehér ruhájú papírbalerina. Olyan jelenség volt, hogy a gonosz erők figyelmét is magára vonta. Az ólomkatona beleszeretett a lányba. De nem lehetett az övé, mert a Császár is szemet vetett rá. Többen szerették volna, hogy a Papírlány az övék legyen. De csak egy papírbalerina volt. Azé lehetett, aki lemondott róla. Így Ólomka lemondott róla, és a Papírlány örömmel fordult felé.{1} Emil felébredt. Megtapogatta tagjait, és észlelte, hogy megvan mindkét lába. Gyerekkora óta visszatérő álmot látott. Néha úgy gondolta, sok minden megvalósult belőle. Mindegyik emberi kapcsolata tele volt lemondással, önfeladással. Mikor kinyitotta a szemét, olyan sötét volt, hogy mozdulni sem mert. Nyilván felhő takarta a Holdat. Aztán apró fénypontokat vélt felfedezni maga körül: két pirosat, egy ritmikusan felvillanó kéket és egy narancssárgát. Elektromos tárgyak készenléti állapotát jelző fények. Ráébredt, hogy még kórházban van, nemrég EKG vizsgálaton eshetett át, és a készülék ott maradt.

Szerda,
2015. február 18.

— Nem test{2} —

Hajnalban Emil fölkelt. Nem gyújtott villanyt, nehogy Eunicke doktor meglássa. A sötétben tapogatózva kilincs akadt a kezébe. Úgy számította, nem a kórterem ajtaja lehet, azt a feje fölé gondolta. Kinyitotta az ajtót, s amikor a szeme megszokta a hirtelen fényt, meglátta a szanitereket. Vécé is volt. Nem angol vécé, hanem német: minden automata. Elvégezte sürgős dolgát, majd a csap alá tartotta a kezét. Lassan indult a simogató, langyos víz, mely aztán zuhanyzásra csábította. Ledobta átizzadt kórházi hálóruháját. Svéd zuhanyt vett, bár nem szándékosan: amint a sampon már a fején volt, akkor kezdett el ömleni a hideg víz. A radiátorra dobott törölközőbe tekerte magát, kifelé menet le akarta oltani a villanyt, ám a nővérriasztó szenzorkapcsoló hangosan berregni kezdett. A fény nem aludt ki, csak akkor, mikor az afrikai – talán etióp – nővér a szobába lépett. Megnyugtatta, hogy csak a kapcsolót vétette el. A nővér kedves mosollyal kihátrált. Már nem volt értelme sötétben lennie, fölkapcsolta az asztali lámpát. Az asztal mellett vette észre az utazótáskáját. Valaki tehát meglátogatta alvás közben, talán Poldi hozhatta be. Kivette a laptopot, talált egy micro-USB kábelt, elkezdte tölteni a mobilját. Megnyitotta a térképalkalmazást: útvonalat tervezett. Szivart kívánt újra, és a honvágy is megérkezett a pálpusztai sajt illatának emlékével. Az ablaknyitás jutott eszébe, ami szokatlan a német középületekben. Kihajolt, s az ablakot magára húzva meggyújtotta szivarját, ám a felénél elpöckölte. Nem merte a vécékagylóba dobni, túl sterilnek tűnt. Meggyőzte magát arról, hogy nincs füstszag a kórszobában, becsukta az ablakot és visszafeküdt, a bizalmatlan takarót magára húzva. A laptop képernyővédője bekapcsolt közben: az új Opel-kollekciót nézegette, talán ettől aludhatott el újra. Az impresszárió most is a gyerekkoráról álmodott: gyöngyökről, amiket a cúgos cipőjében talált egyszer. Szanaszét gurultak a folyosón, néhány egy régi stafírungos láda alatt keresett menedéket, a legtöbbje a falépcsőn csilingelt a mélybe. A bejárati ajtó felől halványkék fénypászma szűrődött a kulcslyukon át a lépcsőházba. Telihold van: friss tavaszi illata volt az új álomnak.

Amikor újra felébredt, éhséget érzett. Vércukrot mért, alacsonynak találta az értéket. Felöltözött, nem tudta pontosan, az osztályos orvos mikor jön vizitre. Épp a szemüvegét tisztította, amikor halk, de határozott koppanást hallott az ablak irányából. Nem látott semmi szokatlant. Nem test volt, legalábbis nem puha emberi test. Újból rálehelt a lencsékre, majd törlőkendővel itatta fel a párát. Talán egy bogár koppanhatott, számára az üveg transzcendens tárgy: láthatatlan és rideg. Mint egy eltemetett holttest.

Kopogtattak, Eunicke, az amhara nővér, egy idősebb, sötétszürke egyenruhás ápoló és a sztetoszkópos főorvos léptek be az ajtón. Emil szolgálatkészen fölpattant. A főorvos kapta el, szelíden visszaültette. A vizitelők halkan sustorogtak. Kintről csörömpölés hallatszott, de a szerzetes kivételével mindenki mosolygott. Megkérdezték Emiltől, van-e valami kívánsága. Emil inkább nemet mondott. A főorvosnak látszó férfi kezet nyújtott neki, megkérte, hogy reggelizzen, majd tanulmányozza az ímélben küldött javaslatait. Mint később kiderült, neves bőrgyógyász, humanista, grafikus és költő is egyben. Emil már nem lepődött meg némely orvos sokoldalúságán. Kimentek: először a nővér, a férfiak Eunicke doktort maguk elé engedték. Emil kinyitotta a laptopot, lassan melegedett be. Idegesen várakozott, amikor kopogtak. Szervízasztalon tolta be a reggelit egy törökös, fekete bajuszos, villogó szemű férfi. Telepakolt svédasztal került Emil elé: a szállodának és a kórháznak közös konyhája lehet. Először a még meleg tojásokat pucolta meg, nem voltak se kemények, se lágyak, hanem köztes, plazmaszerű állapotban: a legendás dreiminutenei. A császárzsemlét kézzel tépte, a hosszában félbevágott tojásokra kaviárt tett. Kiválasztott néhány büdösebb lágysajtot és a legkevésbé undort keltő felvágottból egy szeletet. Közben vagy öt tojást helyezett el a zakója zsebében: úgy gondolta, ez a bosszú a háromszáz euróért. Evés közben átnézte a levelezését. Már a narancslekváros pirítósnál tartott, mikor aggasztó hírekbe ütközött: Walsegg informálta Emilt egy rokonáról, akit adósságok szorongatnak. Geretschläger rendőrfelügyelő továbbra is beszélni szeretne az impresszárió úrral, ám leveléből nem derült ki, mi okból. A törökös ápoló megkérdezte, hogy elcsomagolhatja-e. Emil már bánta a tojáslopást, ráadásul a felvágottakról nem igazán volt semmi elképzelése, azért bólintott. Munkáját azon a nyelven köszönte meg, amit Emil Polditól tanult:

– Çok tesekkür ederim.

Az mosolyogva nyugtázta, kihátrálva kis híján fellökte az épp érkező Poldit. Az ápoló ösztönösen elhúzódott előle: Leopold Sert kétméteres, szálfaegyenes, lobogó fehér hajú, villogó zöld szemű, határozott léptű megjelenése hadvezéri tekintélyt kölcsönzött neki. Az öreg szótlanul segített csomagolni, némaságának okára szeme csillogásából rá lehetett jönni: túl volt már az éhgyomorra ivott rakiján.

— Die Bachstelze —

Emil hátratolta neki az autó ülését, Poldi kelletlenül szállt be. A kocsi egy gyermek leheletének zajával jelezte, hogy indulásra kész. Az impresszárió a Niebelungenstraße kirakatait bámulva lassan hajtott a város folyón túli részébe. Az aschachi hídon akart átkelni, hogy Linz északi felébe érjen. Álmosan vezetett, sőt egy hosszabb egyenesnél gyors fejszámolással megállapította, hány másodpercet szunyókálhat a kanyarig. Az őrangyal mobiltelefonnal jelentkezett, ami Poldi zsebében egy barázdabillegető hangján rikoltott föl. Az öreg szintén felébredt, és borzalmas tájszólással csevegni kezdett vélhetően a fiával, Emil unokatestvérének férjével. Az autó már a Duna jobb partján járt, amikor befejezték.

– A fiad?

– Aha, el van adósodva.

– Walsegg is ilyesmit írt, ímélt kaptam tőle. Kinek tartozik?

– Mindenkinek. Michaelnek például vagy harmincezer euróval.

– Michael Puchbergnek? Az kellemetlen…

Félórányi hallgatag utazás után gurultak be Linzbe. Emil a GPS segítségével megkereste a Lindengassét, és leparkolt. Poldit beküldte a KIKA áruház pizzériájába, s megkérte, csomagoltasson el neki is egy pepperónisat, valamint vegyen néhány tábla Ritter csokit. Emil elindult Maruschka tánti hartmayrsiedlungi lakása felé. Az idő múlását platánok jelezték a Pflanzgasse külvárosi hangulatú házai előtt: mikor először járt erre, még egy volt kivágva, most majd’ minden másodiknak csak a tuskóját lehetett látni. Az alapzaj csökkent, a távoli erőmű zúgása megkülönbözhetetlenül keveredett össze idegrendszere belső rezgéseivel. Később egy közeledő kutya neszére figyelt fel. Először csak a kutya lihegését hallotta, aztán meglátta a gondozott szőrű ír szettert, és kis csalódást érzett. A gazdája is közeledett, természetesen ő volt a póráz végén. Nem volt ok az aggodalomra, de azért Emil átment a túloldalra, ahol egy túlsminkelt részeg néni ódon kabátjának csészealj nagyságú lakkozott csontgombját fényesítette. A kutya tudta az illemet, maradt a gazdája közelében. Befordult Maruschka tánti utcájába, azonnal megérezte az Eszterházy-rostélyos illatát. A sudár termetű, bár már kissé hajlott hátú Maria Walz – akinek arcán látszott a felhőtlen ifjúkor fájdalmas hiánya – fecsegve fogadta, és a konyhában ültette le. A tűzhelyen zubogott a török kávé vize. Emil három csészét látott, tehát a tántit is vonzották a prímszámok, vagy vendége van: a kisszobáját szokta kiadni átutazóknak. Komótosan ette a rostélyost, a mama is abbahagyta a fecsegést. A korai ebédre jól fog esni a kávé, bement hát a nappaliba, ahol egy magas, szőke, szemüveges fiatalember várakozott téliesített biciklisruhában, épp csak a sisak hiányzott róla.

– Ő Benda György úr – mutatta be az impresszáriónak Maruschka. – Magyarországra utazik, arra gondoltam, talán el tudod vinni.

Emil kancellárnak kijáró protokollmosollyal nyújtott kezet:

– Walz vagyok, beszélek magyarul. Bécsig el tudom vinni, ha megfelel.

A nyakigláb fiatalember elmondta, hogy Bécsig is nagy segítség neki. Emil lassan kortyolgatta a kávéját, az ablakban meglátta Poldi papagáját: épp egy cinegével barátkozott az üvegen keresztül. Odakinn látott másik madarat is, esetleg „egy rigót, vagy talán fakúszót fednek el az ágak”.{3} A papagáj még Poldinál is öregebb volt, gyerekkorában szerezte, amikor emberkereskedők fogságából szökött meg: igazi rémtörténet. Ebéd közben a madár Walz háta mögé repült, aki nem akart hátrafordulni, hogy úgy közelről is láthassa a papagáj fénylő, színes tollazatát, mert félt, hogy az a mozdulattól arrébb rebben olyan távolságba, ahol nem láthatja jól. Így megelégedett a csöppnyi állat közelségének tudatával, s ez a közelség melegséggel töltötte el.

– Itt van? – húzta fel szemöldökét a tánti ebéd után.

– Igen. Beküldtem az áruházba, addig sem iszik.

– Akkor nem ismered eléggé. És Walsegg járt nálam, mindent tudok. Ez itt harmincezer euró – nyomott egy borítékot a kezébe. – Puchbergnek add, és mondd el Tinának, hogy elküldtem veled. A Sertek egyelőre ne tudjanak róla.

– Miért nem banki átutalással küldi? – kérdezte Emil.

A családi etikettnek megfelelően Maruschka mamával félpertuban volt: ő magázta, a tánti viszont tegezte unokaöccsét.

– Tina szerint a bankja azonnal elnyelné. Puchberg úrral pedig nem vagyok semmilyen viszonyban, nyilván visszautalja.

Aztán elmondta, hogy utazni készül, kiadná addig a lakást, de nem bízik senkiben. A szőke fiatalember diszkréten hallgatott, Emil megkérdezte, indulhatnak-e. Mivel Benda György szoros sportruhájában útra késznek tűnt, Emil a toalettre ment, aztán magára terítette a kabátját. Ahogy a kocsikulcs után tapogatott, egy csomagot érzett a zsebében: kis könyvecske lehet, a tánti meglepetéseinek egyike. Magyarországi lakásában külön polcot kaptak a tőle kapott kis egyedi imakönyvek és ikonosztázok, de a WAM-ügynökség bécsi irodájában is volt jó néhány.

— Stabat Mater —

Sietniük kellett, Poldi elég régóta várhat az autónál.

– Utoljára Rudolf Nurejev várakoztatott meg ennyire – fakadt ki. – Ez meg ki?

– Útitársunk lesz Bécsig, ismerkedjetek meg.

Bemutatkoztak, majd Benda görnyedve beült hátra, ám így is beverte a fejét a kocsiajtóba. A valamivel alacsonyabb Poldi a kényelmesen elfoglalható anyósülést választotta. A hídra vezető út le volt zárva, ezért Emil a Freistädter Sraße érintésével ment Obernbergen irányába. A Steyregger-hídon fordult vissza az ipari negyed irányába, becélozva az A1 autópályára felvezető Mautstraßét. Poldi egy átlag zsebméretet meghaladó laposüveget vett ki a zakójából, kupakját lecsavarta, amitől erős borókaillat kezdett terjengeni az utastérben. Hátrafordulva megkínálta útitársukat, aki elfogadta, s nagyot kortyolt a tepsinek látszó ezüstveretes tartályból. A keszegalkatú Benda sem lehetett kezdő a ivásban, mert az első korty után megállapította, hogy Gordon’s gint iszik Schweppes tonikkal hosszabbítva. Poldi a koktélba Bayer-Aszpirin pezsgőtablettát dobott, hogy megelőzze mellékhatását: a migrénes fejfájást. A rozét is szódabikarbónával szokta inni, „egészségügyi okok miatt”, ahogy egyszer kifejtette. Emil halkan figyelmeztette, hogy talán a próbára kéne már koncentrálnia, erre rögtön elkezdte szidni Joseph Eyblert, zenekara karmesterét.

– Eybler lemondta a jövő heti magyarországi turnét. Én fogok dirigálni.

– Miért mondta le?

– Nem lehetett egyeztetni, még korábban vállalt egy másik szereplést, azt kell teljesítenie. Marad Bécsben. De legalább a magyar turné laza lesz. Ránk fér. Én nem vagyok Eybler. És nekem is jól jön a beugrópénz.

– Karmester se vagy. Mi a bajod Seppel?

– Vezénylek úgy, mint ő. És a karmesterekkel van bajom inkább. Minden karmester a zene ellensége – beszélt Poldiból a borókakoktél –, persze a világ nem annyira fekete-fehér, hogy ki lehessen jelenteni: vannak jó és rossz karmesterek. Karmesterek vannak, nem is régóta: a tizenkilencedik század elején kezdődött. Amikor egyre nagyobb zenekarok lettek. A zenekarok taglétszáma olyan mértékben bővült, hogy az már a közös játékakaratot veszélyeztette. Érted? Addig a zenekart a maestro al cembalo, Kappelmeister, vagy mi a faszom irányította a hangszere mellől. De az nem volt dirigálás! Sepp, ez a gorilla még hangszeren sem játszik, olyan a zongoratudása, mint egy brácsásé.

– Eybler jó brácsás – vetette közbe Emil.

– Na jó, de tudod, kiből lesz brácsás? Abból, aki nem elég jó hegedűs, de még nem teljesen hülye. Vagy abból, aki jó hegedűs, de teljesen hülye. Eybler szerintem ez utóbbi. Még Spohr is gyakran vett hegedűt a kezébe a maga korában. Természetesen nem a hangszertudást hiányolom a karmesterektől, bár zongorával sokkal könnyebb partitúrát tanulni, mint csak olvasva, de a zongora nem reguláris zenekari hangszer. Abból lesz karmester, aki játékra alkalmatlan.

– Eybler jó brácsás – ismételte Emil, szemét le sem véve az útról. – És az lesz brácsás, aki kinövi a hegedűt a tanulmányai során. Ne menjünk le ordenáré szintre.

– Jó. Azt a látszatot kelti, hogy mindenhez ért. Olyan, mint a Victorinox bicska: mindent tud, de azon kívül semmit. A nagyravágyó zenészből, abból lesz a karmester. Vagy zeneszerzőből. De az igazi zeneszerző nem balettozik egy zenekar előtt, hanem egész nap a monitor előtt görnyed. A zenész meg gyakorol.

– Gyakorolni csak a középszerűek szoktak… – mondta Emil kissé provokatív gúnnyal.

– Na! Ez Eybler dumája. És te beveszed? Sajnos a próbákhoz is így áll. Minden próba fél óra szünettel kezdődik nála. És szónokol, de nem a zenéről ám! Arisztotelészről, baszki. És ha lebarmolom, azt mondja, hogy antiszemita vagyok. Én, a katolikus török!

– A törökök nem szeretik a görögöket – szakította félbe Emil. – Történelmi, meg vallási okokból. Gyerekkorodban te is muszlim voltál…

– A fenét. Gyerekkoromban semmi nem voltam. Még leginkább szabadkőműves. A görögökkel meg semmi bajom, csak a nyálas drámáikat utáltam. Főleg ezt az Ariszto izé kratát.

– Arisztotelész nem drámaíró volt – pirított Emil Poldira.

– Akkor költő, vagy matematikus. Nem mindegy?

– Szóval Sepp Eybler? – terelte vissza Emil.

– Tudod, mit csinált az a majom? Egy reklámfilmet magáról. A filmben megkéri a bécsi közönséget, hogy legyenek ők a világ legjobb közönsége. Mintha nem azok lennének. Felszólította őket, hogy koncert alatt ne köhögjenek. Felfogod? Korlátlan hatalma van: nemcsak a tempóról, dinamikáról, hanem emberi sorsokról, illetve egzisztenciákról dönt. Cérnaszálon lógatja őket a semmi fölött. Zsarolja a zenészeimet, de nálam is bepróbálkozik. Ő mondja meg nekem, mit csinálok rosszul és jól, mintha a Kurier kritikusa lenne. Ráadásul állandóan azt veti a szememre, hogy miket írnak rólam a bulvárlapok. Ahelyett, hogy azzal foglalkozna, miket írok neki én. Jó, nem minden karmester ilyen habitusú, de a legtöbbje mégis diktátor. A legtöbbje. Nem egy zenekart láttam úgy próbálni, hogy megfélemlített zenészek teljesítik a karmesterek parancsait. Révületet, ne rémületet!

– Nagyobb bűn egy jó embert utálni, mint egy rosszat szeretni.

– Rosszat szeretni egyáltalán nem bűn. De Eybler egy előember bőrébe bújtatott maffiózó, még akkor is, ha igaza van.

Poldi monológjait Emil gyakran vette diktafonra. Az öregnek spiccesen nagyon szabad szájú, sőt kifejezetten pimasz megállapításai voltak. Az iménti kifakadása nem volt túl épületes, ám Emil úgy sejtette, Sertnek nem csak szakmai problémái lehetnek a karmesterével. Emil úgy tett, mintha szunyókálna vezetés közben. Így Poldi azért beszélt tovább, nehogy elaludjon. Folytatta dühkitörését, immár nyomdafestéket nem tűrő szavakkal. Emil a Poldi szitkozódásával fokozódó stresszt a sebesség növelésével próbálta ellensúlyozni, majd az első pihenőnél befordult a parkolóba. Kikászálódtak, Emil a klozet felé vette az irányt, míg a szálfamagas Poldi és a még magasabb Benda percekig kínlódtak a kiszállással. Mindketten a benzinkút kávézójában ültek le.

Kissé csípős, februári késő délután volt, Emil úgy érezte, keze zsibbadása már fájdalommá vált a hidegtől. Szerencsére a vécét fűtötték. Így otthonosan elengedte magát, bár olvasnivalót nem talált, amit a nyugodt székelés előfeltételének tartott. Csak az ajtón volt vele szemben egy ipari matrica felirattal: „Csőtörés esetén az ülőke mentőövként is használható.” Emil elképedt, hogy ekkora hülyeséget lát, aztán eszébe jutott, hogy a matricát akár a nagynénje is megcsinálhatta. Hiszen ilyesmiket is készített fiatalabb korában. Dolga végeztével mégsem ment útitársai után a vevőtérbe. Az üvegfalon át látta a két hosszú árnyat: Poldit a padlizsánfejével és a legelésző zsiráf lezser pózában Bendát, amint irgalmatlan mennyiségű alkoholt tankolnak be. Hátat fordított az épületnek s leült egy fapadra, melynek támlarészéről még a kérget sem távolították el, könyöklője viszont neobarokk műgonddal volt kifaragva. Felnézett a Duna túloldalán magasodó, köd borította hegyre, a tetején fölsejlett a melki apátság kivilágított épületegyüttese, amely fölött hófelhők gomolyogtak. Eddig sosem ment föl oda, de mindig áltatta magát, talán majd visszafelé. Az pedig nem lesz: az impresszárió határozottan érezte a halál közelségét. Megállt az út menti feszületnél. Üdvözlégyet próbált imádkozni, de nem jutottak eszébe a szavak sorrendben. Így mormogva improvizált.

A hideg visszakényszerítette az autóba. Emil Poldi papírszatyrából előkotorta a megmerevedett pepperónis pizzaszeletet, és lassan rágcsálni kezdte. A töltésjelző mutatója a zöld és a piros határán állt. Tankolt húsz liter benzint, majd bement az épületbe fizetni. Mivel a pepperóni eléggé égette a nyelőcsövét, vásárolt egy kis üveges Null komma Josefet. Poldiék előtt egyliteres Faxe sörösdobozok sorakoztak. Emil jelezte nekik, hogy indulni kéne.

Az impresszárió előrement, beült a volán mögé. Megszúrta magát, de nem volt aggasztó a vércukra. Mégis álmossággal küzdött. Végre megjelentek: árnyaikból Emil egy viharban imbolygó egyárbocosra asszociált. Benda volt az árboc árnyéka, Poldi pedig a hajóé. A továbbindulás fékezéssel kezdődött: Benda kioldódott cipőfűzője maradt az ajtón kívül, becsípte a kocsi rácsukódó ajtaja. Poldi hagyta, hogy Emil bekösse a biztonsági övét, Benda viszont izgatott hangot hallatott: talán az abbahagyott diskurzust akarta folytatni, ám Poldi bezárkózva, némán nézett maga elé. Emil elindította a motort, alig hallotta a hangját. Emlékezett gyermekkora Kapitän típusára, mely megrázkódott, mikor a püspök sofőrje ráadta a gyújtást. Jó harminc kilométert haladtak teljes csendben, amikor Benda beszélgetni kezdett Emillel.

– Marusch néni mondta, hogy maga zeneszerző. Milyen zenét ír?

– Kísérletezgető amatőr vagyok csak. Olyan dolgokat csinálok, melyekről azt hiszem, hogy újak.

– És nem újak?

– Nem. Illetve nem tudom. Szerintem valahonnan származnak. Gyakran más műveket gondolok tovább.

– Ez nem plágium?

– Nem másolok senkitől, az volna plágium. Javítok vagy rontok. Régi zenékhez keresek új szempontokat, új kontextust. Keresem a lehetőséget egy-egy megszokott megoldás alternatívájára. Van, aki szerint ez epigonizmus. Mások szerint pedig tabudöntögetés, én nem tudom eldönteni. Azért vigyázok arra, hogy ne ragadjak le egy-egy szerző személyes stílusánál. És arra is, hogy nekem se legyen személyes stílusom.

– Lemond a saját érveiről?

– Le, igen. Nem vagyok biztos benne, hogy a személyes érveim kellő mélységűek. Ha nem azok, akkor nem szeretném magam másokra ráerőltetni. Ha magam csinálnám a törvényeket, megszabadítanám a világot a zeneszerzői önkénytől. De nem hiszem, hogy a bálványimádást meg tudnám szüntetni. Károsnak tartom, ahogy egy-egy zeneszerző rátelepedik a környezetére. Haláluk után szinte személyi kultuszuk lesz. És nekik tulajdonítanak minden földi és égi jót. Bachot például az ötödik evangelistának nevezik Nathan Söderblom Nobel-békedíjas teológus nyomán. Pedig a művei tekintélyes részét plagizálta. Én azt szeretem, ha egy-egy akkordállásra vagy motívumalakításra más megoldást tudok kitalálni, mint az eredeti szerző. Vagy egy szerkezetét kifordíthatom. Úgy, hogy utána ezeket szabadon lehessen értelmezni. Ha valamit nagyon utálok a zenében, az a merev kottahűség. Az olyan, mintha egy tolmács csak tükörfordítana. Mégis ez most az etalon a mai világban. Az én kottáimból lehet akármennyit húzni vagy hozzátenni. Ezt nem nagyon szereti a szakma. Pedig a jazz hasonlóképp működik.

– És mi a kedvenc hangzó környezete?

– Az éneklés. Gyerekkoromtól énekeltem kórusokban. Aztán foglalkoztam könnyebb műfajokkal, különösebb áttörés nélkül. Jártam templomba, ott is énekeltünk. A vokalitás valahogy rajtam maradt. Tanultam elektronikus zenét is, de a műfaj digitalizálódása már nem érdekelt.

– Pedig akkor történtek ott igazán izgalmas dolgok.

– Tudom, de a programozást már nem tudtam megközelíteni. Nem voltak meg a tanulmányi alapjai, valami kimaradt. A midi szabványig eljutottam, de olyan volt, mint gyerekkoromban a mozgólépcső: eleinte érdekesnek tűnt, aztán idegesített, ám végül csak simán hasznosnak bizonyult.

– És a hagyományos hangszerek?

– Nem nagyon érdekelnek. Valaha több hangszeren próbálkoztam, legtovább fagotton tanultam. De nem kaptam igazán mintákat, csak arra, hogy zenét hallgassak. Ma sem értem, miért a hangszertudásra építik a zenei tudást. Két különböző készséget jelent: jó hallást és kézügyességet. Ez utóbbi hiányzott belőlem. No meg lusta is voltam. Viszont az elektronikus tanulmányaim során megtanultam, hogyan lehet akusztikus hangszerek hangját manipulálni. Sokat kísérleteztem ilyenekkel. Folyamatzenéket találtam ki, azokat rögzítettem. Ezek érdekes módon megmaradtak, később digitalizáltam őket. Most is itt vannak a kocsi lejátszójában hangfájlként, de hadd ne játsszam le. Nem szeretem hallgatni a saját zenémet, mert előre tudom, mi fog következni. No meg őt sem szeretném felébreszteni – intett Emil a mellette bóbiskoló Poldi felé.

– Pedig szívesen hallgattnám. Van önre jellemző egyéni stílusa vagy technikája?

– Olyan nincs, ami csak az enyém. Mondom, hogy műkedvelő vagyok. Néha azért használom a véletlent, amiért Cage. Tetszik, hogy a véletlen segít a személyes érvek korlátozásában. Tényleg azt hiszem, hogy a saját érveim nem eléggé erőteljesek. Máskor kíváncsi vagyok csak, egy-egy hangzás miként mutat grafikai felületen. Sokszor használok stílustörést, és gyakran szembesítek éneket temperált elektronikával.

– Tudna mesélni a stílustörésről? Ez valami olyasmi, hogy idegen elem kerül megszokott környezetbe? Nagyon érdekelne…

– Az egyik korai darabomat emiatt a törés miatt nem mutatták be. Megmutattam a zeneelmélet-tanárnak, aki később nagyon elismert karnagy lett. Ez egy Stabat Mater volt, neotonális stílusban komponáltam. Kamaszkoromban Penderecki hatása alatt álltam. Szóval a darabba beletettem két ütemnyi Penderecki-hangzást. Ez ott nagyon stílusidegen, mi több, röhejes volt. És a karnagy nem volt hajlandó bemutatni, ha nem írom át. Én meg nem akartam azt a két ütemet átírni. Így sose lett bemutatva. Ez a makacsság azóta is bennem van. Viszont elkezdett érdekelni az idegen anyag. Sokszor próbálkoztam azzal, hogy egy rendszerbe külső szálat rakok úgy, hogy az homogén maradjon. Mintegy kivételek, melyek a szabályt hivatottak erősíteni. Csakhogy szerintem a kivételek nemhogy erősítik a szabályt, hanem éppen hogy gyengítik. Egy gyenge szabályból pedig már ki lehet indulni. Akár egy erős felé. Akár még gyengébb felé, ami nagyobb szabadságot tudna adni. Senki nem tudja, hogy ennek így mi értelme. Én se. Tehát értelmetlen életet élek – fejezte be mosolyogva Emil.

Az impresszáriónak jólesett a feje fölött az útra leső Benda érdeklődése. Néha kereste a szemét a visszapillantóban, ám ő kifelé bámult, a tájat vizsgálva. A magas fiú Pécsen tanult, amin Emil meglepődött, de igyekezett nem kimutatni. Nem kezdett el azonnal közös ismerősöket keresni: mint valamikori fiatal tudta, hogy ez az idősebbek beszédelterelő taktikája. Hagyta, hadd mondja a magáét, néha egy-egy álkérdést vetett közbe, így adva tudtára, hogy figyel rá. A beszélgetésből az derült ki, hogy Benda György valami alternatív együttesben basszusgitáros vagy billentyűs, esetleg mindkettő. Emil pedig Pécsen született Valcz Emil néven. Oda járt iskolákba, ott dolgozott, nősült. Emil hosszan elgondolkodott ezen a véletlenen. Pécsre gondolt, a régi ismerősökre. Eszébe jutottak a kamaszkori házibulik, koncertek, kirándulások, azóta meghalt vagy eltűnt emberek.

Váratlanul madárhang szólalt meg: Poldi a fia kalitkában tartott barázdabillegetője rikoltását használta csengőhangnak. Poldi alélva ült, a telefonja viszont oly erősen szólt, hogy Emil kénytelen volt felrázni. Az öreg indulatos káromkodásba kezdett: senki sem szereti, ha fölébresztik. Az addig eseménytelen út átváltozott, Poldi a telefonba ordítozott, Benda idétlenül vigyorgó szája kikandikált két térde közül, miközben könyöke a bokáját verdeste. Emil megpróbálta kitalálni, melyik sávba soroljon, hogy a bécsi belvárosba érjen. Ám rosszul választott sávot, mire Poldi megkérte, tegye ki Wienerwaldnál, onnantól taxival megy tovább. Emil megkérdezte a kosaras kinézetű alternatívot is, de Benda némi megkönnyebbülésére azt mondta, neki tökéletesen jó, ha Schwechatnál száll ki.

A Wienerwald megállónál Poldi kiszállt, csak a kabátját vitte magával, minden mást a kocsiban hagyott, miután megbeszélték a találkozót a másnapi próbára. Bendának Emil átadott egy névjegykártyát azzal, hogy hívja fel majd, ha Pécsen segítségre szorulnak, elég nagy a helyi kapcsolati tőkéje.

Amikor Emil megszabadult Bendától is, a Rohrauba vezető országútra fordult, s lecsökkentette a sebességet az addigi felére. Volt egy hely, ahová el akart menni. Rohrauban a Schloßtaverne étterem felé gurult, abban reménykedve, hogy ott rátalál egy ismerősére, aki nem számít rá. Kikászálódott a kocsiból, slampos megjelenésével nem kis feltűnést keltve ment be az elegáns, ám pogácsaszagú helyiségbe. Mindenki felé fordult, csak éppen az nem, akivel találkozni akart. Leült egy kétszemélyes asztalhoz, étlapot kért, meg egy citromos Gössert: ha vissza is kell vezetnie Bécsbe, az még belefér. Bár nagyon kívánt valami dús ételt a sörhöz, végül pisztrángot rendelt vinaigrettes krumpliágyon: könnyű vacsora nehéz éjszakához. A salátával piszmogott már, amikor leült hozzá Michael Puchberg. Elegáns, kisportolt, tip-topra vasalt, talán túlzottan is ápolt, még este is frissen borotvált arcú, csillogó szemű úr.

– Itt alszol? – kérdezte.

– Jó lenne. Holnap Bécsbe kellene mennem, de itt hagynám az autót. El tudod intézni?

– Persze, de nálam is van egy üres szoba.

– Most jobb lenne a szálloda – mondta Emil, és odatolta neki Maruschka tánti küldeményét.

– Nem vagy felelős a vejed léhaságáért – csúsztatta vissza a vastag borítékot Puchberg. – Amúgy meg ráért volna: én nem követeltem tőle semmit. Theophilusszal van elszámolnivalóm, de hadd oldja meg ő, ne avatkozzon bele a családja. Nem kezdek el határidők miatt hisztizni, mert akkor eltűnik a segítségemből az önzetlenség.

– Walsegg másképp látja, Michael. És nem a vejem, hanem az unokatestvérem férje. Bele sem merek gondolni, mi történik, ha kiszolgáltatott állapotában Walsegghez fordul. De más bajok is vannak: Leopold Sert volt az útitársam, és kikelt Joseph Eybler ellen, eléggé balkáni stílusban. A szakmai kompetenciáját szidta, de szerintem más van a dolgok mögött.

– Eyblerrel valóban vannak problémák – nézett szúrós szemmel, – de nem vagyok felhatalmazva, hogy beszéljek. Találkozol vele holnap?

– Igen, úgy tervezem. Bizonyos dolgokat én sem mondhatok el.

Puchberg megértőn bólintott és londinert hívott, akinek elmondta, mi a teendő az autóval. Felajánlotta Emilnek, hogy másnap beviszi Bécsbe, majd az asztalához invitálta. Emil fáradtságra hivatkozva elutasította, úgy vélte, mindenképpen esélyt kell adnia az alvásnak. Elfogadta viszont a bécsi fuvart. Megköszönte Puchberg kedvességét, zsebre tette Maruschka borítékját, és elindult fölfelé az ódon falépcsőkön. A rohraui kastély egyik padlásszobája volt a kedvenc búvóhelye azon a környéken. Táskáját, ruháit egy nagy fotelba dobálta, a zuhanyozás volt a legfontosabb. Nem tudott felszabadultan pancsolni: a hajlott hátú Sepp Eybleren járt az esze. Magányos ember, nem nagyon tudható, mivel tölti a szabadidejét. Rossz nyelvek szerint egy bárban brácsázott valahol Wachauban, ahová homoszexuálisok jártak. Poldi bármennyire is tiszteli mások gondolatait, a belenevelt homofóbiát nem tudja legyőzni. A délutáni kikelése és Puchberg megjegyzése azt sejtette, hogy valamilyen módon meg akarnak szabadulni Sepptől, jóllehet a szerződése év végéig szól. Ennek beláthatatlan következményei lehetnek: Eybler az együttes motorja. Ő tárgyal a koncertszervezőkkel és a szponzorokkal is, ő írja a pályázatokat, sokoldalú és tekintélyes művész, aki nagyzenekarok és operaházak ajánlatait utasította vissza a kortárs kamarazenélés kedvéért.

Emil pizsamát vett fel, ledőlt az ósdi sezlonra, mely felsóhajtott a súlyától, mint egy vitorláshajó, amikor pöfföt kap. Összekuporodva, nyugtalanul aludt el. Nyugtalanul is ébredt: álmában rátekeredett lábára a fülhallgató-zsinór. Emil általában úgy gondolta, ha rendet tesz a káoszban, az nem azt jelenti, hogy megszünteti a rendetlenséget, hanem azt, hogy párhuzamokat vagy valamilyen más összefüggést keres és fedez föl a látszólagos összevisszaságban. A laptopot bekapcsolva hagyta, a telefont a laptopra csatlakoztatva töltötte. A töltöttségi szint kevesebbet jelzett, mint előző este: ki tudja, mi történhetett az éjjel. Emil elalvás előtt, illetve ébredés után szeretett leginkább dolgozni, most a nikotinéhség adott jó okot arra, hogy ne kezdjen azonnal írni. A dohányzás önvizsgálatra késztette. Aztán eszébe jutott Schikaneder egy sora: „Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen.” Attól tartott, hogy a mai napja nehezebb lesz, mint a tegnapelőtti.

Csütörtök,
2015. február 19.

— 5 Duettini —

A bajok – akárcsak tegnapelőtt – már a fürdőszobában elkezdődtek. Emil borotválkozás közben a homlokán vágta meg magát. Egy különösen hosszú, sárga szőrkinövést vett észre a bal szemöldökén, amit pengével próbált lenyesni, hiszen a villanyborotva leszedte volna a teljes szemöldökét. Kis sebtapaszt tett a vérszivárgás helyére, ha a homlokába fésüli a haját, nem lesz feltűnő: mitesszernek elmegy. A zuhanyzóban kezdte érezni, hogy fáj a háta, a tegnapi huzatos autózás következményét. A hideg is szaladgált benne, azt gondolta, hőemelkedése lehet. Ausztriában az influenza nem szegény embernek való, szerencsére Mosonmagyaróvár a közelben van. Felöltözés után lement a villásreggelizőbe, de csak egy kávét ivott. A boy megkérdezte, kihozhatja-e a reggelit. Emil megköszönte, csak egy hamutálat kért. Épp elnyomta a csikket, amikor befordult az udvarra Puchberg mélybordó Aston Martinja.

– Kipattant egy szikra a fejedből? – nézett a tapaszra.

– Nagyon vicces – morogta Emil. – Borotválkoztam.

– A homlokodon? – vihogott.

– Részegen borotválkoztam.

Úgy gondolta, ez a magyarázat mégiscsak hihetőbb Puchberg számára, mint a mitesszer. Puchberg munkaruhában volt: sötét öltöny, olasz fazonú fekete cipő, az autójához passzoló ing és nyakkendő, zafírbetétes aranytűvel. Elmondta, elég nehéz napja lesz, nem biztos, hogy vissza tudja szállítani. Emil tájékoztatta az ügyvédet, hogy ő Leopold Sert társaságában fog visszajönni, mivel nála van a kelléktára. Erre az ügyvéd elég sejtelmes képet vágott, majd Emil ígéretét vette, hogy együtt ebédelnek Bécsben, s telefonon megrendelte a fácánt. Amikor beértek Bécsbe, Puchberg bekapcsolta a lejátszót: a Lés Preludes-öt bömböltette. Ez volt a háttérzene a szlalomozáshoz: úgy közlekedett, mint egy speed motoros, jobbra-balra előzött, makulátlanra dukkózott kocsija csak néhány centire lehetett némelyik megelőzöttől. A Schutzhaus Wasserwiese Cafénál tette ki az impresszáriót, ahol káposztás pirogot tudott reggelizni. Utazótáskája pántját a vállára vetve indult a Midimal próbatermének irányába.

A Midimal érdekes felállású félprofi zenekar: tizenkét tagú kamarakórus, melynek tagjai hangszeresek is voltak, így egy vonósnégyest és egy fúvósötöst kompletten fel tudtak állítani. Az ezredforduló évében alapította kilenc zenész azért, hogy közösen tudjanak énekelni. A nem alapító tagokat Emil cége – a WAM ügynökség – szerződéssel alkalmazta, őket hívták külsősöknek. Az énektudás ma is felvételi alap, de az elmúlt évtizedben a repertoár az instrumentális művek felé tolódott. Mindannyian több hangszeren játszottak, volt, hogy a fúvósokból állt össze egy blockflöte kvintett. Mindenki képzett elektronikus zenész is volt egyben, ez adta az együttes nevét. A képzést az együttes önerőből oldotta meg. A Midimal zeneiskolaként is működött, a tagok többsége dolgozó zenetanár volt. Vendégzenészek is játszottak: énekes szólisták, ütőshangszeresek, zajzenészek, hangtervezők. Külsősnek számított az együttesben Joseph Eybler, aki szerződéses zenészként karmesteri és időnként zongora-, hegedű-, de főleg brácsás feladatokat látott el. Ő volt az együttes művészeti vezetője. Nemzetközi mércével mérve ismert zenész volt, magas kapcsolati tőkével sikeresen lobbizott a zenekar érdekében. Ezzel háttérbe szorította Emil munkáját, ám az impresszáriónak nem a Midimal menedzselése volt a fő tevékenysége, hisz az év nagyobb részében alig látták. Emil koncertszervezőként az állandó külsősökhöz tartozott: bár egy szerencsés tőzsdei gyarapodás révén volt anyagi érdekeltsége az együttesben, a szakmai döntésekbe nem szólt bele. Ennek ellenére volt respektusa, nem egyszer meghallgatták a tanácsát. Önkéntesként vállalt időnként dokumentátori feladatokat, műsorszerkesztést, turnévezetést, tolmácsolást, műsorlapok archiválását. Énekes előadásokon közreműködött basszbaritonként, de előfordult, hogy beült a fagottszólam pultjába. A kottatárat is ő gondozta.