ROBIN COOK

ÉJSZAKAI MŰSZAK

Fordította: Babits Péter

ROBIN COOK

ÉJSZAKAI MŰSZAK

Geopen Könyvkiadó

2023

A mű eredeti címe:

Night Shift

Penguin Random House

Copyright © 2022 by Robin Cook

Hungarian translation © Babits Péter, 2023

Jeannek, Cameronnak és Primónak,
nukleáris családomnak

ELŐSZÓ

New York City
December 6., hétfő

{{watermark}}
Dr. Susan Passero, a köznyelvben csak MMK-nak nevezett Manhattan Memorial Kórház belgyógyásza kiengedte rendelőjéből az aznapi negyvenkettedik és egyben utolsó páciensét, Florence Williamst. Már hat óra felé járt, mikor kedvesen útjára bocsátotta és arra bátorította Florence-t, hogy folytassa a megkezdett utat és az igencsak komplikált gyógyszeres kezelést. Miután visszatért rendelőjébe, Sue nagy levegőt vett, megigazította Covid–19-védőmaszkját, és visszaült a számítógépes terminálhoz, hogy elvégezze az adminisztrációt. A legtöbb orvoshoz hasonlóan ő is gyűlölte a számítógépes betegnyilvántartás nyűgét, ami kiszámítható módon megzavarta a páciensekkel fenntartott kapcsolatát, ezzel együtt tudta, hogy a modern orvoslás ezt követeli tőle. Miután végzett, és kötelességtudóan kipipált minden szükséges rubrikát, aznap ezredszer is kezet mosott, zsebre vágta sztetoszkópját, és a klinikai tömb felé indult.

Szokás szerint ő végzett utolsóként az időpontra érkező páciensek vizsgálatával, így a klinikán szinte kongó üresség fogadta. Az előtér túlsó végében a karbantartó csapat máris nekikezdett az aznapi takarításnak. Intett a dolgozóknak, akiket a keresztnevükről ismert, és akik most is mosolyogva fogadták üdvözlését. Eddig szokványosan alakult a hétfő – az egész hét legmozgalmasabb napja, amikor az előre bejelentkező betegek mellett fogadnia kellett azokat a pácienseket is, akiket a sürgősségi osztály hétvégi ügyeletesei hozzá irányítottak felülvizsgálatra.

Sue Passero erős csontozata és máig megőrzött sportos alkata arra utalt, hogy komoly eredményeket ért el az egyetemi foci-, kosár- és softballcsapatban, bár azóta sokkal inkább adott a megjelenésére, ezért fehér orvosi köpenye alatt elegáns selyemruhát viselt, és a haját is divatosan rövidre, szinte tüskésre nyíratta. Kedélyes, könnyen barátkozó afroamerikai nőként minden munkatársával jó viszonyt ápolt, különös tekintettel a menzásokra és a takarítókra. Noha okleveles belgyógyászként kardiológiai szakképesítéssel is rendelkezett, sosem érzett kísértést arra, hogy lekezelje a kórház többi alkalmazottját, ellentétben számos nárcisztikus hajlamú orvoskollégájával. Egyszerű okból: a szükség úgy hozta, hogy középiskolai, főiskolai, de még orvosi egyetemi évei alatt is el kellett vállalnia minden alantas kiegészítő munkát – beleértve a majomketrecek takarítását –, ezért őszintén nagyra értékelte mindenki munkáját. Ami nem jelentette azt, hogy ne követelte volna meg másoktól is ugyanazt a feltétlen odaadást, amit ő tanúsított a kötelessége iránt.

– Kész vagyok! – jelentette Virginia Davenportnak, ahogy bekukkantott a betegelőjegyzési irodába. Hozzá hasonlóan Virginia is utolsóként távozott az adminisztrátorok közül. Mint a klinika rangidős alkalmazottja, nagyon komolyan vette a munkáját – ezért is találhattak egymásra és alakíthattak ki ilyen gyümölcsöző munkakapcsolatot.

– Itt a holnapi beteglista. – Virginia nyomban felpattant, és átadott neki egy nyomtatott lapot. Sue asszisztense magas és karcsú fiatal nő volt, sötét szem és vakító fehér fogak tették feltűnővé az arcát, amelyet ruganyos szőke fürtök foglaltak keretbe.

– Köszi, kislány. – Sue úgy vette át a papírt, mint egy váltófutó a stafétabotot, miközben máris továbbsietett a folyosón. Most, hogy végzett a páciensekkel, mielőbb le akarta zárni a napot, kocsiba ülni, és hazaindulni New Jersey-be. Ahogy kis irodája felé tartott, sebtében átfutotta az előjegyzést. Úgy festett, mint bármely másik nap, előreláthatóan harminc beteggel, akiknek a száma idővel csak növekedhet.

– Kinyomtattam a sorozatgyilkosos cikket is, amit kértél. – Virginia győzött lépést tartani vele. – Ez pedig egy lista azokról, akik a rendelési időben telefonáltak. Mind arra várnak, hogy visszahívd őket.

Sue nem lassított, ahogy átvette az üzeneteit és a cikket, csak vetett egy pillantást az utóbbira. A New York Times októberi híradása egy texasi betegápolóról szólt, akit azért ítéltek el, mert levegőt fecskendezett a posztoperatív őrző négy betegének artériájába, hogy ezáltal végezzen velük. Amint berontott az irodájába, Sue megkerülte az íróasztalát, és lerogyott mögé.

– Tündér vagy – nézett fel Virginiára, aki ide is követte. Mindig ezzel zárták le a napi rutint, mielőtt hazaindult. – Nem olvastad véletlenül?

– De igen – bólintott Virginia. – Nehéz is lett volna megállni, miután láttam a címét. Borzalmas, hogy valaki képes legyen ilyesmire, pláne a mi szakmánkban.

– Engem inkább az borzaszt el, hogy az a betegápoló egyszerűen csak több túlórát akart, ezért döntött úgy, hogy bizonyos betegeket az intenzívre juttat. Egész hihetetlen! Mármint, ez tényleg új. Az még úgy-ahogy a fejembe fér, ha valaki irgalmas nővérnek képzeli magát, és a küldetésének tekinti, hogy megmentsen másokat a fájdalomtól meg a szenvedéstől. Rohadtul beteges, de még azt is felfogom ép ésszel, ha valami szociopata hősszindrómában szenved, és csak azért sodorja életveszélybe a pácienseket, hogy utána megmenthesse őket. – Beszéd közben Sue nagy formátumú kék irattartót vett elő, hogy becsúsztassa a cikket a többi hasonló közé.

– Mindenképpen rettenetes, függetlenül az indítéktól – vélte Virginia. – A kórháznak megmentenie kell az embereket, nem megölnie. Én mondom, lassan a feje tetejére áll az egész világ.

– Van köztük sürgős eset? – tartotta fel Sue a nevek és telefonszámok listáját. – Vagy ráérek útközben elintézni őket?

– Nincs semmi eget rengető – biztosította Virginia. Noha pszichológiát és szociális munkát tanult, nem közvetlen betegellátást, a belgyógyászati klinikán eltöltött tíz éve alatt megtanulta felismerni a valóban sürgős orvosi vészhelyzeteket. Sue pedig a saját tapasztalatai alapján megtanult bízni az ítéletében. – Az MMK-ban előfordult már ilyesmi?

– Fura, hogy kérded. Ami azt illeti, igen. Úgy tizenöt éve a barátnőm, Laurie Montgomery, aki amúgy igazi unikum a törvényszéki patológusok között, leleplezett egy nővért, aki valamelyik egészségbiztosító megbízásából olyan posztoperatív státuszú páciensekkel végzett, akiket a génállományuk különböző krónikus betegségekre hajlamosított.

Virginia számtalan közös ebéden, sőt egy vacsorán találkozott már Laurie-val, amire Sue-val együtt őt is meghívta. Ők ketten még a főiskolai évekből ismerték egymást, és együtt jártak az orvosira is.

– De hát miért?

– Hogy megspórolja a biztosítónak a kiadásokat. Genetikai állományuk miatt az adott betegekre sok-sok költséges egészségügyi beavatkozás várt volna.

– Atyaég! – Virginia viszolyogva csóválta a fejét. – Ez rettenetes. Rosszabb a texasi esetnél is. Hány páciens volt érintett?

– Talán fél tucat – felelte Sue. – Nem emlékszem a pontos számra. Szörnyű eset, sokáig nem tudtam kiverni a fejemből. Ezért sem feledkezhetünk meg arról, mi történik, ha az üzleti érdekek megelőzik az orvosi megfontolásokat. Főleg akkor, ha egy magántulajdonú biztosító csak a profittal törődik.

– Nagy igazság – sóhajtott fel Virginia. – Ha már üzleti érdekek: holnap délben neked is jelenésed van a Minőségbiztosítási Bizottság előtt.

– Kösz, hogy emlékeztetsz. Legyen ez a végszó. Már itt se vagyok. – Sue tenyerével rácsapott az íróasztal lapjára, felállt, és ugyanazzal a mozdulattal levette az orvosi köpenyét. Nem lepte meg az újabb bizottsági találkozó híre. Mint az MMK állományának különösen odaadó tagja, kötelességének érezte, hogy önkéntesként minél több bizottság munkájában részt vegyen. Így került be a Mortalitási és Morbiditási, a Járványkezelési, a Járóbeteg Reorganizációs és a Minőségbiztosítási Bizottságba, sőt mindezeken felül egy felügyelőbizottsági helyet is megpályázott. Szerencsére Virginia sokat segített neki a többletmunkákkal.

– Mindennel megvagyunk – biztosította Virginia már kifelé menet. – Vezess óvatosan. Holnap találkozunk.

– Te is vigyázz magadra a metrón. – Sue lekapta a télikabátját, ami a folyosóra nyíló ajtó hátoldalán függött. Kézbe vette mobilját, kistáskáját és a felhívandó páciensek listáját, mielőtt követte Virginiát a folyosóra, akivel különváltak az útjaik. Sue ki akart keveredni a mélygarázsból még hét óra és az éjszakai műszakváltás előtt. Bár a legtöbb alkalmazott tömegközlekedési eszközt használt, így is elég autó tülekedett a parkolóházban, hogy kisebb dugók alakuljanak ki.

Útvonala a járóbeteg-ellátóból a főépületbe vezető folyosón, majd onnét a parkolóházba tartó felüljárón át vezetett. Máris szállingózni kezdtek az éjszakai műszak dolgozói és a látogatók, de a forgalom még a közelébe sem ért annak, ami fél hét és hét között várt volna rá. Ott találta az autóját, ahol a parkolószolgálat reggel leállította: az orvosi parkolóban, amely ilyenkor szokás szerint kongott az ürességtől. Ahogy közeledett sötétített üvegű BMW-je felé, a zsebébe nyúlt, és babrálni kezdett a kulccsal, hogy előre kinyissa az ajtót. Az autó válaszul felkapcsolta belső és külső világítását.

Kinyitotta a vezető felőli ajtót, és bedobta táskáját az anyósülésre, mielőtt becsusszant a volán mögé. Ahogy máskor, most is a tükörre akasztotta a nyakában függő azonosító kártyát. Az indítógomb után nyúlt, de már sosem érte el. Döbbenetére és rémületére egy csuklyát vetettek a fejére, és ráhúzták a vállára. Miközben a kezével odakapott, majd megpróbálta letépni magáról, egy kar fonódott a nyakára, és olyan erővel rántotta hátra a fejtámasznak, hogy felpattanó teste ívben megfeszült az ülésben. Eleresztette a kámzsát, helyette mindkét kezével a kart próbálta lefeszegetni magáról, míg a torkából elhaló sikoly tört fel, amit a csuklya és hátrafeszülő nyaka még inkább elfojtott. A következő pillanatban szúró fájdalmat érzett a jobb combjában.

Fogait csikorgatva sikerült annyira kibontakoznia a szorításból, hogy levegőhöz jusson, ám ekkor egy másik kar is az első segítségére sietett. Kimozdította helyéből az ő kezét, és a fejtámaszhoz préselte tarkóját, hogy ezáltal újra elzárja a légutakat.

Merő kétségbeesésből próbált beleharapni a nyakára feszülő karba, de a kámzsa nagyban hátráltatta erőfeszítését. A támadó cserébe fokozta a szorítás erejét, és tovább feszítette a hátát. Amilyen erősen csak lehetett, körmeivel belevájt az őt szorongató karokba, de mialatt tovább küzdött, máris tudatosult benne riasztó gyengesége. Mintha minden erő elszökött volna a karjából és a nyakából. Először azt hitte, az emberfeletti erőfeszítés apasztotta le így az energiáját, de az ereje kitartó ütemben tovább hanyatlott. Már ujjai is elernyedtek a nyakára feszülő karon, és ami még rémisztőbb, egyre nehezebben kapott levegőt.

Ereje utolsó maradékával még egyszer sikoltani próbált, de egyetlen hang sem hagyta el a torkát, csupán a fejében erősödött tovább a gyötrelmes moraj, ahogy elveszítette az eszméletét…

1. FEJEZET

December 7., kedd, 6:45

Dr. Jack Stapleton minden erőlködés nélkül vágott neki a könnyed emelkedőnek a Central Parkot átszelő West Drive-on, ahogy elhaladt a víztározó mellett. Nem csekély elégtétellel előzte ki és hagyta maga mögött a fiatalabb, elhivatottabb kerékpárosokat, akik mind külföldi bringákon ültek, és a testükre feszülő, európai márkaneveket reklámozó öltözéket viseltek drága, klipszes cipőkkel. Saját, viszonylag új, amerikai Trek kerékpárja természetesen semmiben sem maradt el az övéktől, habár ő maga egészen másként festett szokott barna korddzsekijével és farmerjával, indigókék ingével és sötétzöld nyakkendőjével. Bringáscipő helyett is hétköznapi Nike-ot viselt. Csak annyi engedményt tett a hétfokos hidegnek, hogy sálat tekert a nyakára, és kesztyűt húzott.

Ahogy gyakorlatilag minden áldott reggel, amióta csak New York Cityben új életet és második orvosi karriert kezdett mint az Igazságügyi Orvostani Intézet, röviden IOI törvényszéki patológusa, kerékpárjával ingázott Upper West Side-i otthona és a város keleti oldala között. Nagyot fordult a világ azóta, amikor még konzervatív középnyugati szemorvosként élte mindennapjait. Akkoriban mindennap a Mercedesével ment be a rendelőjébe, és kockás öltönyt viselt gondosan kifényesített cipővel.

A tehetős fiatalokból álló boly vezetője várható módon reagált előzésére. Lelombozó lehetett számára, hogy egy középkorú és láthatóan kékgalléros melós lehagyja, ezért felpattant a nyeregből, és üldözőbe vette. Honnét tudhatta volna, hogy talán többet kerekezik, mint ő? Vagy hogy az idő függvényében jóformán napi szinten kosarazik, s ennek megfelelően kirobbanó formában van? A boly többi tagja mindenesetre követte az élen haladót, és szintén kiállt, hogy bőszen tekerni kezdjen.

Mindeközben Jack a nyergen ülve maradt, mint akinek a legcsekélyebb erőfeszítésébe sem telik fokozni kicsit a tempót, és még jobban elhúzni a boly elől, bármilyen lázas igyekezettel próbálja mindenki utolérni. Néhány perccel később azután felért a dombtetőre, és megkezdte az ereszkedést. Amint felhagyott a tekeréssel és csak gurult, lehetővé tette az őt üldözőknek, hogy végre beérjék és megelőzzék, visszaszerezve ezzel sportolói méltóságukat.

Szokványos körülmények között folytatta volna a rögtönzött versenyt egészen a park déli végéig, ahol elkanyarodott munkahelye felé, ám ezen a reggelen a „profi” biciklisek bosszantása helyett a Brooks Iskola körül jártak a gondolatai, amit jobbról hagyott el a Central Park Westen. A fia, JJ már ötödik éve tanult itt, de ma reggel érthető bosszúsággal emlékezett vissza az iskolában tett két évvel korábbi látogatására, miután a felesége, Laurie megkérte, hogy beszéljen az igazgatóval. A tanárok már akkor is Adderallt akartak szedetni JJ-vel a figyelemhiányos zavarára, csak mert párszor összeugrott a többi kölyökkel a játszótéren.

Azért sem lett volna szabad beugrania Laurie helyett, mert teljes meggyőződéssel vallotta, hogy JJ-nek kutya baja. Amennyire ő látta, a gyógyszeripar valósággal összeesküdött az oktatási rendszerrel, hisz mindkettőnek érdekében állt, hogy benyugtatózzák és leendő gyógyszerfüggőkké tegyék a kölyköket. Sajnálatos módon a Brooksban sem titkolta el ellenérzéseit, ennek köszönhetően sikerült magára haragítania az iskola vezetőit, akik JJ kirúgásával fenyegetődztek. Végül Laurie győzködésére belement, hogy legalább egy pszichiáter lássa JJ-t. A szakember egyetértett ugyan az iskola diagnózisával, de ez szerencsére nem sokat nyomott a latban – a kiértékelés folyamata elég sokáig elhúzódott ahhoz, hogy közben mindenki számára nyilvánvaló legyen, JJ felhagyott korábbi viselkedésével. Ennek köszönhetően az iskola sem ragaszkodott már annyira a gyógyszeres kezeléshez – egészen a múlt hétig, amikor egy szünetben JJ újra verekedett valakivel. Hirtelen megint terítékre került az egész kérdés. Jack is emiatt tartott ilyen korán az IOI felé, miután előző éjjel jól összeveszett Laurie-val és az anyjával, Dorothyval, akik mindketten a gyógyszeres kezelés mellett tették le a voksukat. Már az ébresztő előtt fenn volt, és mivel nem akart tovább vitázni erről, amíg alaposan át nem gondolt mindent pró és kontra, inkább eljött otthonról, mielőtt a többiek felkeltek volna.

Szokványos útvonala a Central Park délkeleti csücskén át vezetett volna, csakhogy a dühítően sok autó, a Covid–19-járvány és az elektromos biciklik elterjedésének együttes hatásaként megszaporodtak a kerékpárutak, így az ingázás gyorsabbá és biztonságosabbá vált – habár Laurie komolyan kételkedett ez utóbbiban. Jack a park délnyugati sarkában tért rá a Columbus Circle-re, ahonnét a kijelölt bicikliúton haladt délnek a Broadwayn és a Hetedik sugárúton, egészen a 30. utcáig. Itt szintén kialakítottak egy új, bár kevésbé biztonságos kerékpársávot, amit egyszerűen csak felfestettek a parkoló autók mentén. Úti célja, a patológiának is otthont adót régi IOI-épület a 30. utca és az Első sugárút sarkán állt.

Ahogy keletnek tekert a 30.-on, gondolatban újra visszatért Dorothyhoz, aki igencsak vegyes érzelmeket keltett benne. Ha lányát, Emmát tekintette, akinél évekkel korábban autizmust állapítottak meg, pozitívnak látta anyósa szerepét. Dorothy szent küldetésének tekintette, hogy kiválassza, felkutassa és megkeresse a különféle magatartás-, beszéd- és fizioterapeutákat, akik jelentős fejlődést értek el Emmával. Mostani vitáik épp ebből a fejlődésből fakadtak, Jack ugyanis hajlott rá, hogy az autista gyerekek kisegítő iskolájába írassa Emmát, ami közel esett a Brookshoz, Dorothy viszont nem értett egyet, és Laurie-t is sikerült meggyőznie az igazáról.

Anyósának konok oltásellenessége tovább rontott a helyzeten. Dorothy kitartott amellett, hogy Emma autizmusa az MMR-vakcinára vezethető vissza, hiába zárták ki a tudósok kategorikusan ezt a lehetőséget, és ami még rosszabb, ellenérzése kiterjedt a Covid–19-vakcinára is, így mondhatott Jack vagy Laurie bármit, nem hagyta magát beoltani. Mindennek a tetejébe még oda is költözött hozzájuk, és elfoglalta az egyik vendégszobájukat, miután férje – Laurie szívtelen szívsebész apja – három hónappal korábban, még szeptemberben meghalt.

Jack számtalanszor próbált előhozakodni azzal, hogy állapítsanak meg egy méltányos időkorlátot, melynek letelte után Dorothy visszaköltözik tágas Park Avenue-i lakásába, de Laurie hallani sem akart erről. Meggyőződése szerint Emma rengeteget profitált nagyanyja állandó jelenlétéből, Dorothyt pedig túlságosan leverte a veszteség ahhoz, hogy egyedül legyen abban a kongóan üres lakásban.

Mindent egybevetve Jack kezdte ötödik keréknek érezni magát – különösen úgy, hogy Laurie a munkahelyén és otthon is egyre inkább basáskodott felette –, mégsem akarta feszegetni a kérdést és felborítani a kényes egyensúlyt, ezért lehetőség szerint a munkájába fojtotta gondolatait és érzéseit. Csupán egy kacifántos ügy kellett, ami eltereli a figyelmét minden másról. Ez a stratégia korábban is bevált: amikor JJ-nél csecsemőkorában neuroblastomát állapítottak meg, egy rejtélyes haláleset kivizsgálása segített neki megbirkózni a kihívásokkal. A törvényszéki patológia tagadhatatlan előnyei közé tartozott, hogy nem volt két egyforma nap, és mindig fennállt a lehetőség, hogy belebotlik valami zavarba ejtő körülménybe. Az évek során Laurie-val tagadhatatlanul bizonyították ezt a tényt.

Miután kivárta a zöldet, hogy a 30. utca sarkán átkelhessen az Első sugárúton, elhaladt az IOI régi tömbje mellett, amely már megérett a lebontásra. Építése idején, bő fél évszázaddal korábban még csúcstechnológiás intézménynek számított, de ezt ma már aligha lehetett elmondani róla. Fájó szükség lett volna egy új törvényszéki épületre új patológiai laborokkal és toxikológiai részleggel. Négy sarokkal odébb ki is jelölték az új IOI-székház helyét, építését azonban nagyban hátráltatta a forráshiány. Az Igazságügyi Orvostani Intézet vezetőjeként Laurie legfőbb célként tűzte ki maga elé, hogy tető alá hozza az új központot, és ebben számított a közeljövőben hivatalba lépő új polgármester támogatására.

Miután ráfordult a rámpára, ahová a holttestek érkeztek, Jack besiklott az ME Sprinterek közé, vállára vette kerékpárját, és nekivágott a lépcsősornak. Amikor eltolta a biciklit a biztonsági ellenőrző pont mellett, odaintett az őröknek, akiket éppen a műszakváltás kötött le, és ugyanezt tette az asszisztensek irodájánál is. Balra, ahol azok koporsóit tárolták, akikért nem jelentkezett senki, lekötötte a kerékpárját és a sisakját egy fémcsőhöz. Egyedül ő közlekedett kerékpárral az otthona és a munkahelye között, ezért nem alakítottak ki külön tárolót. Itt hagyta biciklijét, a bomló testeknek fenntartott sötét és elszigetelt bonctermek mellett.

Alig várta, hogy lássa, éjszaka milyen új esetek futottak be, ezért felszökdécselt a lépcsőn, sietve áthaladt a bölcsőhalálos esetek vizsgálóján, és belépett az előtérbe, ahol minden munkanapja kezdődött. Még csak hét óra múlt pár perccel.

2. FEJEZET

December 7., kedd, 7:10

– Jó reggelt, Jennifer – köszönt Jack nagyobb lelkesedéssel, mint amilyet érzett. A patológus kollégák zömével ellentétben nem szívesen vetítette ki másokra az aktuális gondjait és hangulatát, ehhez túlságosan is zárkózott volt. Dr. Jennifer Hernandez viszonylag újnak számított, és az ügyeletet is ő adta, ezért, ha az éjszaka közepén be kellett hívni egy igazságügyi orvos szakértőt, jó eséllyel rá esett a választás. Ha mégsem, akkor is korábban kezdte a napot, hogy áttekintse az éjszaka során befutott ügyeket, megerősítse a hatósági halottszemle szükségességét, majd az egyes eseteket szétossza a törvényszéki patológusok között. – Van bármi érdekes? – tette hozzá Jack, ahogy Jennifer asztalához közeledett. Próbált szokványos hangot megütni.

– Én is csak két perce értem be – védekezett Jennifer –, még nem ástam bele magam az ügyekbe. – Előtte szerény halomba gyűltek az akták, melyeket azok a törvényszéki orvos-nyomozók töltöttek meg adatokkal, akik magasan képzett szakemberként akár a helyszínre is kiszálltak, ha a helyzet úgy kívánta, hogy utánajárjanak minden olyan halálesetnek, ami megkövetelhette egy orvos szakértő bevonását. A rendőrség és a kórházi személyzet pontosan tudta, mely esetekben követeli meg a törvény, hogy bejelentést tegyenek az IOI felé. Habár az előző nap mindnyájukat kimerítette, miután akkor csapódott le minden, ami a hétvégén történt, a mai könnyebbnek ígérkezett. Jack becslése szerint legfeljebb húsz eset gyűlt fel.

– Az éjszaka során egy patológus vagy nyomozó se hívott valami problémás esettel? – Jack próbált nem túlságosan mohónak tűnni. Az ügyeleti riasztások mindig egyet jelentettek a nagyobb kihívást jelentő, épp ezért érdekesebb ügyekkel.

– Nem hívott senki – vont vállat Jennifer. – Nyugodtan telt az éjszaka. Az esetek zöme túladagolás.

Jack felnyögött magában. Nem lepte meg a hír. Napjában rendszerint öt túladagolásos esetet kaptak, amit inkább nyomasztónak talált, mint ösztönzőnek. Ilyenkor nem kellett latba vetnie minden szakmai tudását, legfeljebb azon gondolkodott el, milyen társadalmi folyamatok húzódhatnak meg a háttérben, túl a tragikus tényen, hogy a fentanil egyre nagyobb teret nyer a drogok között.

– Nem bánod, ha belekukkantok? – intett az iratok felé. Külön gondot fordított rá, hogy ne éljen vissza a korából és szakmai tapasztalataiból fakadó előnyökkel.

Jennifer elnevette magát.

– Csak rajta, szolgáld ki magad. – A törvényszéki patológusok előtt nem volt titok, hogy Jack szereti korán kezdeni a napot és kimazsolázni az érdekesebb eseteket. Senki sem tagadta meg tőle ezt az örömöt, mert tudták róla, hogy igazi munkaalkoholista, aki oroszlánrészt vállal az esetekből, még a rutinfeladatokból is. Ellentétben a lógosokkal Jack mindig kapdosott a munka után, hát még az ilyen stresszes pillanatokban!

– Jaj, ne! – hallatszott egy hang. Jack és Jennifer egyszerre kapta fel a fejét, amikor az ajtón belibbent Vinnie Amendola, hóna alatt az elmaradhatatlan New York Posttal. A vékony, sötét hajú és borotválatlan férfi kapucnis pulóverében és buggyos melegítőnadrágjában inkább tűnt csövesnek, mint az IOI rangidős patológiai asszisztensének, pedig megjelenése dacára kimerítő ismeretekkel rendelkezett a törvényszéki orvostan szinte minden területén. Nem csoda, hogy olajozottan működő párost alkotott Jackkel, akivel évek óta együtt dolgozott. – Isten az égben, de utálom ilyen korán itt találni dr. Stapletont! – nyögött fel Vinnie, miközben elcsigázottan az égre emelte tekintetét és lecsapta újságját a kis kávézóasztalra, mintha mérges lenne. – Pokolba az egésszel! Most egész nap ott rohadhatok a veremben, és hallgathatom a vartyogását. Mit követtem el, hogy ezt érdemlem? – Az asszisztensek maguk közt veremnek nevezték a bonctermet.

– Remélem, nem a mi kedvünkért csípte ki magát ennyire – jegyezte meg kaján hangon Jack. A kettejük közti kommunikáció tekintélyes részét az ilyen epés megjegyzések tették ki.

– Hadd találgassak – rogyott bele Vinnie az egyik székbe. – Családi problémák? Anyósgondok? Langyos?

Jack elfintorodott. Vinnie túlságosan is jól ismerte.

– Van hová fejlődni – felelte anélkül, hogy bővebben kifejtette volna a problémát. – Csak egy ígéretes ügy kell, ami átlendít a holtponton.

Vinnie vette a lapot, és nem incselkedett tovább. Állított a hangnemen, és kimérten bólintott.

– Oké. Van bármi ígéretes?

– Még nem volt esélyem ránézni – felelte Jack. – Mi lenne, ha addig gondoskodna a kávéról? – Vinnie magára vállalta a reggeli kávéfőzés feladatát, mert rendszerint ő érkezett először a nappali műszakba.

– Már feltettem, oké? – csattant fel színlelt méltatlankodással.

Jack figyelme újra az irathalom felé fordult. Remélte, hogy majdcsak akad valami, de az optimizmusa hamar megkopott. Ahogy Jennifer előre figyelmeztette, az első három akta hétköznapi túladagolásnak bizonyult. Bár nem kételkedett abban, hogy valamennyi személyes tragédia – különösen a harmadik eset, egy tizenöt éves fiúé –, egy sem akadt köztük, ami lekötné a figyelmét az előtte álló néhány napban vagy akár egész héten. Aztán mintha pofon vágták volna, amint szinte kiszúrta a szemét a negyedik aktán szereplő név. Susan Passero. Laurie legrégibb és legközelebbi barátnője, egyben háziorvosa, akit ő maga is jól ismert, sőt tisztelt, mint elsőrangú belgyógyászt, közvetlen társasági embert és kötelességtudó anyát. Habár Laurie többnyire kettesben találkozott Susannel, akivel havonta legalább egyszer együtt ebédelt, Susan férjével, Abbyvel együtt néha ő is elkísérte őket a vacsorákra és kiemelt eseményekre.

Zakatoló szívvel ürítette ki az irattartót és futotta át az orvos-nyomozói jelentést. Végig azt remélte, hogy az alagsori hűtőben fekvő tetem egy másik Susan Passerónak bizonyul, de a jelentés sajnos beigazolta a legszörnyűbb félelmeit. Az elhunyt a Manhattani Memorial Kórház orvosaként dolgozott, és tragikus hirtelenséggel, láthatóan jó egészségi állapotban halt meg, ami elég indokot szolgáltatott a törvényszéki boncoláshoz.

Felsóhajtott és maga elé meredt, miközben máris azon törte a fejét, hogyan hívja fel feleségét ezzel a szörnyű hírrel. Mintha Laurie-nak nem lenne épp elég gondja otthon és új munkakörében, az Igazságügyi Orvostani Intézet frissen kinevezett vezetőjeként, egy hatszáz embert foglalkoztató és éves szinten 75 millió dollárból gazdálkodó szervezet élén. Erre az érzelmi megterhelésre végképp semmi szüksége.

– Valami gond van? – érzékelte Jennifer a reakcióját.

– Ja, mondhatjuk. – Jack gyors pillantást vetett Jenniferre, aki szintén jól ismerte Laurie-t. Felesége akkora hatást gyakorolt egykori dajkája leányára, hogy az jórészt neki köszönhetően lett orvos és törvényszéki patológus. Sóhajtva emelte fel az aktát. – Úgy tűnik, nekünk kell felboncolnunk Laurie legjobb barátnőjét.

– Uramatyám – sápadt el Jennifer. – Mi történt?

Jack visszatért az aktához, és tovább olvasta a jelentést.

– Úgy látom, a saját autójában, a kórházi parkolóházban halt meg. A betegápolók egyik főnöke, Ronald Cavanaugh talált rá a kormányon fekve, mikor megérkezett a műszakjára. Itt az áll, hogy nem tudta kitapintani a pulzusát, és egy nővér segítségével próbálta újraéleszteni, miközben értesítette a sürgősségi osztályt.

– Alighanem szívleállás – szúrta közbe Jennifer.

– Végül a sürgősségi orvosa is erre jutott – bólintott Jack, mielőtt visszafordult Jenniferhez és a fejét rázta. – Rettenetes tragédia. Iszonyú csapás lesz Laurie számára. Nemcsak egy jóbarátot veszített el, de egy odaadó orvost is, akihez mindig fordulhatott.

– A nyomozók közül ki járt el az ügyben? – kérdezett rá Jennifer.

– Kevin Strauss. – Jack tovább folytatta az olvasást.

– Az jó.

– Egyetértek – mormolta Jack.

– Hát, ha már szívrohamot kell kapni, nincs alkalmasabb hely egy kórháznál – jegyezte meg Vinnie kávékészítés közben.

– Kivéve a kórház parkolóházát – horkant fel Jack.

– A sürgősségiről küldtek újraélesztő csapatot? – érdeklődött Vinnie.

– Perceken belül – bólintott Jack. – Úgy látom, nagy energiát fektettek az újraélesztésbe, miután a betegápolók főnöke és a nővér szerint a páciens kezdetben biztatóan reagált a kísérletekre.

– A pulzusa is visszatért? – kérdezte Jennifer.

– Nem, pulzust nem érzékeltek sem a garázsban, sem a sürgősségin, ahová az újraélesztési kísérletek közben beszállították.

– Akkor mit értenek azok, hogy biztatóan reagált?

– Ebből nem derül ki – csóválta a fejét Jack.

– Voltak a páciensnek szívproblémái?

– Nem úgy tűnik. Viszont volt 1-es típusú cukorbetegsége, amiről nem tudtam, sőt szerintem Laurie sem. Ez azért meglepő, tekintve, milyen régóta ismerték egymást…

– Nos a szívleállás nem éppen ismeretlen jelenség az 1-es típusú inzulinfüggő diabétesznél – kockáztatta meg Jennifer. – Ami azt illeti, én már az éjjel hallottam az esetről.

– Az meg hogy lehet? – nézett fel Jack az iratokból.

– Az azonosítás során történt egy kis gikszer – vont vállat Jennifer. – A páciens férje vállalta, aki érthető módon felzaklatta magát, és közölte, hogy szó sem lehet boncolásról. Követelte, hogy a holttestet haladéktalanul szállítsuk át az általa megjelölt temetkezési vállalkozóhoz. Nekem kellett megnyugtatnom és lebeszélnem erről. Amikor végül hajlandó volt meghallgatni, elmagyaráztam neki, hogy nem adhatjuk ki a holttestet, mert a felesége váratlanul és jó egészségi állapotban hunyt el, ezért törvényi kötelességünk megállapítani a halál okát és módját. Biztosítottam róla, hogy az ilyen esetekben a halottszemle sajnos elkerülhetetlen. Azért kicsit meglepődtem a reakcióján. A férj neve véletlenül nem Abraham Ahmed?

Ha Jack el is játszott volna a gondolattal, hogy talán egy másik Susan Passero halt meg, a férj nevének említése eloszlatta minden maradék kételyét.

– Te jó ég – nyögött fel. – Ez döbbenet. Elárulta, hogy miért van a boncolás ellen?

– Igen. Azt mondta, hithű muszlimként nem akarja halogatni a temetést.

– Hát, ma is tanultam valamit. Jó sok időt eltöltöttem Abbyvel, mármint a férjjel, de nem is sejtettem, hogy muszlim. Mit mondtál neki?

– Közöltem, hogy a boncolás nagy valószínűséggel mindenképpen megtörténik, de igyekszünk gyorsan és a legnagyobb kegyelettel elvégezni. Egy korábbi eset kapcsán olvastam arról, hogy az iszlámban a boncolás elég ingoványos terület, ezért tudtam, hogy annyira nem egyértelmű a helyzet, mint ahogy a férje beállította. Úgy tudom, a Korán külön nem rendelkezik erről.

– Beérte ennyivel?

– Nem igazán – ismerte el Jennifer. – Láthatóan teljesen kiborult. Arra biztattam, hogy reggel térjünk vissza erre, mert addigra meglesz, kire osztják az ügyet.

– És eldöntötted már, kire osztod?

– Azt gondoltam, megcsinálom én magam – felelte Jennifer. – Úgy tudom, a muszlimoknál jobban veszi ki magát, ha a boncolást végző orvos azonos nemű, és miután már beszéltem a férjjel, ez is tűnt logikusnak.

– Ó, ember – nyögött fel Jack, miközben megrázta a fejét és idegesen beletúrt hajába. Azt hitte, ennél rosszabb már nem lehet a napja, de láthatóan tévedett. – Jobb lesz, ha felhívom ezzel Laurie-t, mielőtt még elkapja a gépszíj, de nem lelkesedek a feladatért. Nagyon ki fog borulni, és miután így is van elég gondunk, amint azt Vinnie találóan megjegyezte, nem szívesen leszek én a hírvivő.

– Akkor talán felhívhatnám én – ajánlkozott nagylelkűen Jennifer.

– Kedves tőled, de nem – rázta a fejét Jack. – Ezt nem passzolhatom át senkinek. Reggel rossz lábbal indítottam, de most már nem táncolhatok vissza. – Előszeretettel keverte a metaforákat.

Jennifer felvette a telefont az asztal túlsó végéből, hogy odatolja elé. Jack jelezte, hogy inkább használja a mobilját, de előtte még egyszer átolvassa Kevin Strauss jelentését. Tudta, hogy Laurie-nak egy sor kérdése lesz, ami lehetőség szerint meg akart válaszolni.

– Egy frissen főtt kávé bátorításul? – kérdezte Vinnie a gúnyolódás leghalványabb jele nélkül.

– Az jó lenne. – Jack máris nekilátott, hogy újra elolvassa és emlékezetébe vésse Sue legfrissebb laboreredményeit, különös tekintettel a glükóz- és koleszterinértékekre. A jelentésből kiderült, hogy Kevinnek alkalma nyílt áttekinteni Sue teljes digitális egészségügyi adatállományát – kezdve azzal, hogy gyerekkorában megállapították nála az 1-es típusú cukorbetegséget –, de őt leginkább az érdekelte, hogy akadt-e bármilyen feljegyzés korábbi szívproblémákról. Semmi ilyet nem talált; még a legfrissebb és viszonylag új rutin EKG is teljességgel szokványosnak tűnt.

– A nyomozók szokás szerint alapos munkát végeztek – mormolta maga elé, miután végzett az olvasással. Zakója zsebéből elővette a mobilját, és visszavonult az egyik fotelbe. Vinnie kihozta a gőzölgő kávét, és letette mellé a kisasztalra, amit kimért biccentéssel nyugtázott, miközben előkereste Laurie számát. Miután belekortyolt a forró kávéba, ujjával lassan rábökött a hívás ikonjára.

3. FEJEZET

December 7., kedd, 7:32

– Oké, akkor most mi van? – Laurie a legelső csengetésre felvette. Amint azt Jack várta, és amint azt hanghordozása is jelezte, nem látott a pipától. – Azt mondd meg, miért nem hagytál legalább egy nyamvadt üzenetet a hűtőn? Tényleg három gyerekről kell gondoskodnom, amikor ennyi minden mellett még kettővel se bírok?

– Jó, jó – vágott közbe Jack. – Sajnálom.

– Már bent vagy?

– Nem, beugrottam a St. Regisbe egy fincsi francia pirítósra – vágta rá Jack, amit nyomban meg is bánt.

– Most aztán végképp nem vagyok vevő a humorodra. Nyakig ülsz abban a bizonyosban, szóval ne rontsd tovább a helyzeted.

– Jó, megértettem. – Jack erőt vett magán. – Igen, bent vagyok. Ne vedd magyarázkodásnak, se ürügynek, de tisztára úgy érzem magam, mintha szövetkeztetek volna anyáddal JJ és Emma ügyében.

– Még nem dőlt el semmi – szögezte le Laurie.

– Anyádat hallgatva nem így tűnt, de most nem erről akarok beszélni. Van itt valami, amiről több okból is tudnod kell. Készen állsz rá? Nem fogsz örülni…

Egy időre néma csend lett, amit Jack engedett hosszúra nyúlni, miközben belekortyolt a kávéjába. Fontosnak érezte elég időt hagyni arra, hogy felesége felülkerekedjen a mérgén, amit ő a reggeli – és elismerten kissé gyerekes – viselkedésével ébresztett benne.

– Valami az intézettel kapcsolatban? – kérdezett rá végül Laurie. Mostanra megváltozott a hangja. Sokkal inkább passzolt az Igazságügyi Orvostani Intézet vezetőjéhez.

– Nem, személyes ügy – sóhajtott Jack. – Én sem örülök, hogy tőlem kell megtudnod, de a barátnőd, Sue Passero a hűtőkamrában várja, hogy felboncolják.

– Szentséges ég! – kiáltott fel Laurie. – Ez rettenetes. Mi a frász történt?

– Úgy tűnik, az autójában halt meg, a kórház parkolóházában.

– Diabétesz esetén nem ritka a váratlan szívleállás – vetette fel Laurie.

– Nem hittem volna, hogy tudsz róla, de igen, én is erre gondolok. Bár én csak az előzetes jelentésből értesültem a cukorbetegségéről…

– Sue nem verte nagydobra – vette védelmébe a barátnőjét Laurie. – Nem akarta, hogy másként kezeljék emiatt. Nekem is meg kellett esküdnöm, hogy titokban tartom. Még az egyetemen se mondta el.

– Érthető, gondolom. A helyében talán én is ezt tettem volna.

– Szegény Abby, Nadia és Jamal – sóhajtott fel Laurie mély együttérzéssel. Nadia és Jamal anyjuk példáját követve az orvosi hivatást választották, és jelenleg mindketten a rezidensidejüket töltötték; az egyikük sebészként, a másik belgyógyászként, mint Sue. – Borzasztó megrázkódtatás lesz nekik, habár sokkal több időt töltöttek az apjukkal. Abby feláldozta a saját karrierjét, hogy Sue megvalósíthassa az álmait.

– Hát, itt a remek alkalom, hogy visszamenjen biztosítási ügynöknek, ha késztetést érez rá.

– Őszintén kétlem, miután harminc éven át volt háztartásbeli.

– Abby jött be az azonosításra – árulta el Jack. – Kicsit meglepett azzal, hogy mereven ellenezte a boncolást. Jennifer Hernandeznek kellett elmagyaráznia, miért van rá feltétlenül szükség.

– Elárulta, mi a baja vele?

– Ja, azt mondta, muszlim.

– Ez meglepő.

– Én is ezt mondom.

– Egyiptomban nőtt fel, szóval lehet éppen muszlim, de sosem láttam, hogy gyakorolta volna a vallását. Sem ő, sem Sue nem említett semmi ilyesmit. Jennifer hogyan kezelte az ügyet? Be kellett mennie, hogy beszéljen vele?

– Nem, telefonon tárgyaltak, miután Abby elvégezte az azonosítást. Sikerült elsimítani a dolgot, de Abby részéről nincs lezárva az ügy.

– Oké, akkor essünk túl mielőbb a boncoláson – élénkült fel Laurie. – A muszlimok számára tényleg fontos a mielőbbi temetés, de a halottszemle akkor sem maradhat el. Nadia és Jamal biztosan válaszol majd a felmerülő kérdésekre, ha Abby nem is. Ez legyen ma a legelső ügyed, és végezd el minél hamarabb a boncolást.

– Miért én? – panaszolta fel Jack. Egy diabéteszes beteg szívleállása nem tűnt olyan esetnek, ami segíthetett elterelni a gondolatait. Szakmai szempontból aligha jelentett kihívást, de máskülönben is vonakodott felboncolni olyasvalakit, akit ismert. Két évvel korábban már előfordult vele egy hasonló eset, amikor Laurie utasítására halottszemlét kellett végeznie a New York-i Egyetem egyik patológus rezidensén. Akkor, némi meglepetésére, kiborították a történtek. Annyi mindenen keresztülment már – ideértve a felelősséget is, amit a családja tragikus elvesztése miatt érzett –, hogy azt gondolta, rég immunis lett mások problémáira.

– Azért kell neked csinálnod, mert már ott vagy, számíthatok a diszkréciódra, és különben is, te vagy a leggyorsabb és legalaposabb patológus a csapatban. Ha Abby számára ez tényleg ennyire fontos, jobb minél előbb túlesni rajta.

– Pont azért jöttem be ilyen korán, mert szükségem van egy érdekes esetre. Szerinted ez az?

– Mi a frászért van szükséged egy érdekes esetre, ahogy fogalmazol? – Laurie immár százszázalékosan a főnökeként beszélt vele, nem élete párjaként.

– Miért kék az ég? – tette fel Jack a költői kérdést. – Ne kérdezd, amíg nem állsz készen arra, hogy ejtsd az Adderral-kérdést és legalább beszéljünk Emma iskolájáról, de ami mindennél fontosabb, visszaküldd anyádat a Park Avenue-ra. Van elég bajunk nélküle is. Nem akarom tovább hallgatni, hogy az oltások tehetnek mindenről…

– Anyám ügyét inkább ne telefonon beszéljük meg – vágott közbe Laurie olyan hangon, amivel elejét vette minden további ellenkezésnek. – Különben is, még három hónap sem telt el az apám halála óta. Anya megtesz mindent, ami tőle telik, és rengeteget segít Emma körül, ezt talán magadtól is belátod. Épp úton vagyok az irodába, nemsokára ott leszek. Te kezdj bele Sue boncolásába, hogy felhívhassam Abbyt, Nadiát és Jamalt.

Jack csak akkor döbbent rá, hogy rátették a telefont, mikor fejtegetni kezdte volna Jennifer álláspontját, hogy már csak a születési neme miatt sem alkalmas Sue Passero boncolására. Amikor végül ráeszmélt, hogy a süket csendbe beszél, elvette füléről a telefont, és a kijelzőre nézve megállapította, hogy Laurie tényleg kinyomta. Bosszúsan megrázta a fejét, és kezdte komolyan bánni, hogy bátorította a feleségét, mikor felkínálták neki az Igazságügyi Orvostani Intézet vezetését. Akkoriban még azt hitte, ezáltal a törvényszéki patológusok is nagyobb szabadságra tesznek szert, de most inkább tűnt úgy, hogy a munkakör változtatta meg Laurie-t, nem pedig fordítva.

– Hallottam ezt-azt a beszélgetésből – vallotta be Jennifer. – Szóval, hogy fogadta?

– Azt akarja, hogy én boncoljam fel Passerót, méghozzá azonnal. Próbáltam felhozni, hogy jobb lenne egy azonos nemű boncolóorvos, de egyszerűen rám tette a telefont. Nem bánod, ha én csinálom?

– Miért tenném? – vont vállat Jennifer. – Laurie a főnök.

– Ahogy mondod. – Jack felállt. – Azért tennél egy szívességet? Keresnél nekem egy másik ügyet, ami legalább kicsivel izgalmasabb?

– Vicces, hogy ezt mondod. – Jennifer feltartott egy mappát. – Szerintem erre ráillik a leírásod. Vélelmezett öngyilkosság bal oldali halántéktáji lőtt sebbel.

– Nem hangzik túl izgalmasnak – horkant fel Jack.

– Lehet, de Janice Jaeger másként gondolja.

Janice Jaeger a legidősebb és ennélfogva a legtapasztaltabb orvos-nyomozók közé tartozott, akinek a véleményére Jack is sokat adott. Számtalan közös esetüknél előre látta, milyen többletinformációkra lesz szüksége, és gondoskodott ezekről, mielőtt még kérnie kellett volna. Mintha külön érzéke lett volna ahhoz, mivel könnyítheti meg a húzósabb ügyek lezárását.

– Az mindjárt más. – Jack közelebb lépett, hogy átvegye az aktát. – Azt lehet tudni, mi keltette fel Janice érdeklődését?

– Nem vagyok benne biztos, de külön kiemelte, hogy egy harminchárom éves nőről van szó, akit meztelenül találtak meg.

– Hm, ez tényleg érdekes. Búcsúlevél?

– Úgy látom, nincs.

– Oké, ez megteszi – döntötte el Jack anélkül, hogy beleolvasott volna az aktába.

– A tiéd. – Jennifer máris a következő mappára és tartalmára fordította figyelmét.

Jack az asszisztenséhez fordult, aki elbújt imádott New York Postja mögé. Amint végzett a kávéfőzéssel, Vinnie visszavonult az egyik karosszékbe, és mindent megtett azért, hogy emlékezetébe vésse az aznapi sporteredményeket.

– Gyerünk, nagyfiú – csapott le rá, hogy ezzel felszítsa a saját lelkesedését is. – Rekordidő alatt végeznünk kell ezzel az üggyel, hadd örüljön a nagyfőnök.

Amikor kézbe vette kávésbögréjét, megfigyelte, hogy Vinnie tapodtat se mozdult. Ahogy az évek során vagy századjára, kirántotta kezéből az újságot, és sietve elhagyta a szobát, mire Vinnie méltatlankodva felpattant, és követte. Újra és újra, napról napra elismételték ezt a szertartást: Jack mindig kora reggel érkezett, és buzgott a tettvágytól, amit hiába próbált átragasztani az asszisztensére. A rituáléhoz tartozott Vinnie nyafogása is, hogy mindig ők az elsők a veremben, ahová más, civilizáltabb emberek fél kilenc előtt be nem teszik a lábukat.

– Oké – sóhajtott fel Vinnie, amikor már a csigalassú liftre vártak. – Most már elmondja, miért harapott rá az öngyilkosságra? Ha engem kérdez, nem túl izgalmas, ha valaki fejbe lövi magát…

– Kivéve, ha egy nő az, akit meztelenül találnak. – Jack belépett a fülkébe, és megtartotta az ajtót Vinnie-nek. – A nők sosem lesznek öngyilkosok pucéran. Ez azt jelenti, hogy valami bűzlik Dániában, és meg kell hallgatnunk a halott nőt, hogy kiderítsük, mi az.

– Nem mondja. – Vinnie hitetlenkedve ráncolta össze a homlokát. – Nem hiszem, hogy sok társaságban kapóra jönne, de azért kösz a hasznos információt. Igaz a mondás: a boncteremben mindennap tanulni lehet valamit.

– Pontosan ezért szeretek törvényszéki patológus lenni – bólintott Jack. – Előző életemben, még szemészként… tudja, mielőtt megláttam volna a fényt… egyik nap olyan volt, mint a másik. Sokáig nem tudtam, mi hiányzik az életemből. Nem beszélve arról, hogy ezt nem lehet elcseszni, mivel a páciensek már eleve halottak.

Vinnie ugatva nevetett, pedig többször hallotta ezt a poént, mint ameddig el tudott számolni. Szívből szerette az éjfekete humort.

Jack és Vinnie együtt lépett be az öltözőbe és vedlette le utcai öltözékét, hogy magára öltse a kórházi ruhát, a maszkot, az arcpajzsot és az összes többit, ami csak a munkához kellett. Míg Vinnie indult, hogy előkészítse a halottszemléhez szükséges orvosi eszközöket, mintavételi edényeket és efféléket, Jack sietve átfutotta Janice Jaeger jelentését az öngyilkossági ügy kapcsán. Nem lehettek kételyei, hogy szakmai szempontból érdekes anyaggal van dolga – épp olyannal, amilyenre vágyott. A halott, egy New York-i rendőr felesége, a férje szolgálati fegyverét szorongatta a kezében, ami azért figyelemre méltó részlet. Az ágyban találtak rá, és a férje hívta a 911-et – vélhetően azután, hogy meghallotta a lövést.

Míg Vinnie a boncteremben szorgoskodott, Jack azzal is felgyorsította az ügymenetet, hogy bement a hűtőkamrába, ahol Sue holttestét tárolták. Más törvényszéki patológusok talán ragaszkodtak hozzá, hogy élesen elkülönítsék saját feladataikat az asszisztensekétől, de ő az egyenlőség híve volt, különösen akkor, ha alig várta, hogy munkához lásson. A nagy osztatlan hűtőkamra csak nemrég került a halottasházba, ugyanarra a helyre, ahol korábban fiókos elődje működött. A tévében és a filmekben látott fiókok, melyekből gördülő ágyakon húzták ki a holttesteket, vizuálisan talán érdekesnek tűntek, de túlságosan sok helyet foglaltak, és csak nehezítették a munkát, különösen a tömegbalesetek idején. Az új hűtőkamra kétszer annyi holttestet fogadott be, és sokkal könnyebb hozzáférést kínált.

A bejárat mellett elkülönítve, letakart gördülő ágyakon várakoztak az éjszakai esetek. Tudta, hogy nem kell soká keresnie. Csak annyit kellett tennie, hogy egyenként felemelte az arcokat fedő lepleket; rá se kellett néznie a holttestek lábujjához erősített azonosító cetlikre. Amikor a negyedik ágyon végül ráakadt Sue-ra, a halott arca láttán földbe gyökerezett a lába, amire nem készült fel. Felesége barátnője még halálában is impozáns jelenségnek tűnt.

Egy hosszú pillanatig meredten nézte. Mindig nagy gonddal fésült haja most a homlokára tapadt; arcát is sápadtabbnak látta, mint életében. Szája eltorzult a torkába levezetett lélegeztetőcsőtől, míg vörös ruháját mélyen felvágták, hogy ily módon felfedett mellkasára tapasszák az EKG elektródáit. Mindez arról árulkodott, hogy a sürgősségi osztály orvosai tényleg mindent elkövettek az újraélesztése érdekében.

– Bocsáss meg, barátom – suttogta maga elé, a fagyos levegőben gomolygó lélegzettel, ahogy a látvány sokadszorra is eszébe juttatta az élet mulandóságát.

Miután visszaeresztette a leplet, kimanőverezett az ággyal a hűtőkamrából, átvágott vele a folyosón, és betolta a boncterembe, ami talán sokat fejlődött, mióta az IOI-hez került, de így is elavultnak tűnt. Nem is lehetett kérdés, hogy az Egyesült Államok legpatinásabb és legnagyobb orvos szakértői intézetére ráfért volna egy új patológiai szárny.

Vinnie szokott hatékonyságával végezte a munkát, így kedvenc boncasztala máris készen állt a test fogadására. Elindult a terem vége felé, ahol a nyolcas számú asztal állt. Ezen a helyen, távol a bejárattól, kisebb eséllyel zavarták meg a munkát az egymás után érkező kollégák. Nem mintha nem kedvelte volna a társaságukat, egyszerűen csak ki akart zárni minden olyan körülményt, ami zavarhatta a koncentrációban. Nem véletlenül tartották a leggyorsabb kezű törvényszéki patológusnak, amint arra Laurie is utalt.

Miután a guruló hordágy megérkezett a boncasztalhoz, Vinnie félrevonta a leplet, és segített átemelni a testet.

– Azta! – nyögött fel. – Megvan a súlya.

– Annak idején rengeteget sportolt – árulta el Jack. A röntgenolvasóhoz lépett, és vetett egy pillantást Sue felvételeire, amelyeket Vinnie előre bekészített.

– A röntgen szerint minden tiszta – jelentette ki Vinnie. Az évek során akkora szakértője lett a röntgenképelemzésnek, hogy néha ő hívta fel Jack figyelmét az apróbb részletekre, amelyek talán észrevétlenek maradtak volna.

Jack bólintott, mielőtt a nyolcas számú asztalhoz fordult. Vinnie odakészítette a kamerát, amivel lőtt néhány képet. Eközben figyelt fel az apró kis vérfoltra Sue ruháján, a jobb oldali csípőcsont közelében. Rámutatott.

– Úgy fest, mintha vér lenne?

– Lehet – értett egyet Vinnie, miután közelebbről is megvizsgálta. – Nem lepődnék meg.

– Azért kérek egy ollót. – Jack nemcsak azt tudta, hogy egy gyakorló orvos számára elkerülhetetlen munkahelyi kockázat kapcsolatba kerülni a különféle testnedvekkel és a vérrel, de azt is, hogy Sue nagy gondot fordított a küllemére. Miután kézbe vette az ollót, kimetszette a szövetből a foltot tartalmazó kis négyzetet, és elhelyezte a Vinnie által felé kínált mintavételi edénybe. Amint végzett ezzel, eltávolította mind a fekete Burberry télikabátot, melynek ujjait az újraélesztés során hosszanti irányban felvágták, mind a vörös selyemruhát. Már csak az alsónemű maradt. A bevett gyakorlat megkövetelte, hogy a ruhadarabokat adott ideig megőrizzék.

Miután teljesen lecsupaszították a testet, Jack és Vinnie együtt végezte el a külső szemrevételezést, az esetleges elváltozások felismerését. Egyedül a hasfalon és a két combon látható tűnyomok keltették fel a figyelmüket, de egy inzulinfüggő cukorbeteg esetében ez sem adott okot a gyanakvásra. A jobb combon tárták fel a legújabb keletű szúrásnyomot, körötte a még látható bevérzéssel. Jack a maga szokott pedáns és alapos módján közeli felvételeket készített minden érintett területről. Később, amikor eltávolították a lélegeztetőcsövet – miután meggyőződtek szabályos elhelyezkedéséről –, Vinnie felfigyelt egy bevérzésre a fogíny és az ajkak közti felső szalagon.

– Nyilván a sürgősségin keletkezett, intubálás közben – bólintott Jack –, de azért helyes észrevétel.

Míg Vinnie felhúzta az ajkakat a fogsorról, Jack lefényképezte a sérülést. Az intravénás katéterek eltávolítása után készen álltak továbblépni.

– Oké, elég a piszmogásból – élénkült fel Jack, ahogy felnézett a faliórára, miközben a kezét nyújtotta Vinnie felé. Az orvosi eszközök és a mintavételi edények a technikus oldalán sorakoztak fel, míg Jack térfelére a kamera és a jegyzetfüzet került. Vinnie kézbe vette a szikét, és azzal a mozdulattal tette Jack tenyerébe, amelyet a kórházi sorozatokból lesett el. Ezen mindketten jót derültek, mielőtt rutinosan belevágtak a munkába, ami a legtöbb embert borzadállyal töltötte volna el.

4. FEJEZET

December 7., kedd, 7:55

Most, hogy elkezdődött a halottszemle érdemi része, Jack és Vinnie hatékonyan és némán végezte a dolgát. Mivel előre látták a másik minden mozdulatát és ösztönösen tudták, mi a teendőjük, szavak nélkül is tökéletesen értették egymást. Jack szikével a kézben megejtette a szokott Y alakú bemetszést, amely a váll két oldaláról kiindulva a szegycsont felett egyesül, majd egyenes vonalban halad a szeméremszőrzet felé. Mindössze két gyors és határozott mozdulat kellett hozzá. Miután Jack elválasztotta a széleket, Vinnie lecserélte a szikét a csontfűrészre, hogy Jack a bordák átvágásával eltávolíthassa a szegycsontot. Amint a test nyitott könyvként tárult fel előttük, hogy felfedje a legfontosabb belső szerveket, Jack a szokott módon folyadékmintát vett az aortából, az epehólyagból, a húgyhólyagból és a szemekből, felhasználva ehhez a Vinnie által felé kínált különféle fecskendőket.

– Ezzel megvolnánk – mormolta maga elé, miután levette az összes toxikológiai mintát, és lenézett a két tüdőlebeny közé ékelődő szívre. – Lássuk, mitől romlott el ez a ketyegő.

A fogó és az olló segítségével felnyitotta a szívburkot. Eddig minden szokványosnak tűnt, ami nem lepte meg. Sokszor a legdurvább szívrohamok sem hagytak látható külsérelmi nyomot, és a szívbillentyűk szakadásai is csak a szerv feltárása nyomán tűntek elő. A szike segítségével és a kapcsolódó nagy véredények átvágásával kiszabadította a szívet a mellüregből, hogy kiemelje és óvatosan elhelyezze a Vinnie által kínált tálcán. Miután tálcával a kezében lelépett a boncasztal talapzatáról, a nagy boncolóollót és egy hosszú pengéjű kést felhasználva felnyitotta valamennyi kamrát.

– Minden olyan normális, amennyire csak lehet – jegyezte meg Vinnie, aki csatlakozott Jackhez, és erősen figyelt.

– Ahogy mondja – értett egyet Jack. – A koszorúereknél lesz a bibi. – Gondosan nekiállt feltárni a szívartériák bonyolult hálózatát, és esetleges patológiás elváltozásokat keresett. Fürgén, mégis kínos alapossággal kutatta az érelmeszesedés és az érfallerakódások árulkodó jeleit, amelyek oly gyakran megjelennek a diabéteszes pácienseknél, és oly könnyen vezethetnek érelzáródáshoz, hogy megfosszák a szív érintett területét az éltető oxigéntől és tápanyagoktól. Ha mindez adott, bekövetkezik a szívroham. – Hihetetlen – jegyezte meg döbbenten, ahogy folytatta a munkát. – Nem látok semmilyen plakkot. Olyan tiszták az erei, mint egy kamasz lánynak. – Analitikus elméje mélyén máris kezdtek megszólalni a vészcsengők. A szív- és érrendszer patológiás elváltozásainak teljes hiánya megkérdőjelezte, hogy a páciens természetes okból halt meg, ily módon felvetette a baleseti halál, vagy ami még rosszabb, az idegenkezűség gyanúját.