Az alapítóknak, akik megalkották a történelem legnagyszerűbb államát; az amerikaiaknak, akik azért küzdöttek, hogy beteljesítsék ígéreteiket; és
a gyermekeimnek, akik megöröklik mindnyájuktól ezt az ajándékot: Amerikát.

Bevezetés

Mi tartja egyben Amerikát? Ez a kérdés az elmúlt időszakban ismét fontossá vált. Az amerikaiak egyre kevésbé szeretik egymást. Nem akarnak érintkezni egymással, és egymás szomszédságában sem igen kívánnak élni, ráadásul egyre kevésbé szeretnének ugyanazon az országon osztozni. A vörös területek egyre vörösebbek, a kékek pedig egyre kékebbek. Az Axios 2018. novemberi közvélemény-kutatása alapján a republikánusok 54 százaléka úgy hiszi, a Demokrata Párt aljas, míg a demokraták 61 százaléka szerint a Republikánus Párt rasszista, bigott vagy szexista. A republikánusok és demokraták hozzávetőleg egyötöde a másik pártot „gonosznak” tartja.1 A Pew Research egyik 2016-os felmérése hasonló eredményre jutott: a demokraták 70 százaléka azt mondta, hogy a republikánusok dogmatikus gondolkodásúak, míg a republikánusok 52 százaléka gondolja ugyanezt a demokratákról. Ugyanezen felmérés szerint a republikánusok 58 százalékának egyáltalán nem tetszett, ahogyan a Demokrata Párt ráfordult a választásokra, míg a demokraták 55 százaléka vélekedett ugyanígy.2

A Washington Post 2017-es kutatása alapján tíz amerikaiból hét úgy vélte, hogy az ország megosztottsága annyira súlyos, mint a vietnámi háború időszakában, és „veszélyes ponthoz érkeztünk”.3 Az American Enterprise Institute 2019-es kutatása szerint az amerikaiak körülbelül fele azt gondolja, hogy a másik oldal nem az ország javát szolgálja. Mindez valószínűleg azért van így, mert egyre inkább félreértik a másik politikai pártra szavazókat. Például a demokraták és a republikánusok egyaránt túlbecsülik a Demokrata Párt szekularizmusát és radikalizmusát.4 A More in Common egyik felmérése szerint a republikánusok és a demokraták 55 százaléka úgy tartja, hogy a másik pártot támogatók többsége szélsőséges nézettekkel bír. A demokraták például úgy gondolják, csupán a republikánusok fele ismerné el, hogy még mindig létezik rasszizmus Amerikában, míg a valóságban ez az arány megközelíti a 80 százalékot. Ehhez hasonlóan, republikánusok úgy tartják, a demokraták csupán fele büszke amerikai, miközben a tényleges arány szintén körülbelül 80 százalék.5

Mindez a való világban is érzékelhető hatással bír. A Pew Research közvélemény-kutatása szerint az amerikaiak 79 százaléka „alig” vagy „nagyon kicsit” bízik meg a másikban, és 64 százalékuk úgy vélekedik, hogy az amerikaiak egymásba vetett bizalma egyre apad.6

A közép tehát sem filozófiai, sem kulturális értelemben nem tart.

Az időzítést illetően ez a fajta polarizáció meglehetősen furcsa, elvégre az Amerikát az elmúlt évszázadokban szétszakító problémák nagymértékben orvoslásra kerültek. A liberális média minden hisztériakeltése ellenére a rasszizmus soha nem látott mértékben szorult vissza, míg a gazdasági prosperitás – legalábbis a koronavírus-járvány kezdetéig – eleddig nem tapasztalt szintre ugrott.

Boldognak kellene lennünk együtt.

Amerika azonban egyre inkább valami zűrös válás felé sodródik, ahol mindkét fél a családi ezüstöt és a kutyát akarja. Jobboldalról az egységes Amerika képe ijesztőnek tűnik: a konzervatívok győzelemittas, agresszív baloldalt vizionálnak, akik újrafogalmaznák az alapvető amerikai eszményeket, az identitáspolitika szörnyű fegyverével sújtanának le, és üdvözlik azokat a demográfiai folyamatokat, amelyek folyamatos politikai és kulturális lejtmenethez vezetnek.

Baloldalról az egységes Amerika pontosan ugyanilyen ijesztőnek tűnik: ők reakciós jobboldalt látnak, akik bármilyen eszközt bevetnek, hogy kézben tartsák a hatalom egyre inkább elvásó gyeplőjét, és kapaszkodnak a régi rend maradványaiba.

Ez a két egymásnak feszülő nézet fémjelezte Trump elnökségét. Maga Trump is afféle politikai optikai csalódás. Kék és fekete a ruha, vagy esetleg fehér és aranyszínű? Egyszerre nem lehet mindkettő. A jobboldal szempontjából Trump a balról jövő radikalizmusnak szab gátat. Súlyos jellemhibái másodlagos fontosságúak, hiszen a nemzet jövője került veszélybe. Ha Trump elbukik a 2020-as elnökválasztáson,{1} a konzervatívok minden bizonnyal pánikba esnek, és a nemzeti válás esélye igencsak megnő.

A baloldaliak számára Trump az általuk elképzelt jobboldali legrosszabb megtestesülése volt: nyers, bigott és korrupt. Továbbá az a tény, hogy a konzervatívok nyilvánvaló jellemhibái ellenére pajzsra emelik az elnököt, még inkább megerősíti azt a baloldali vélekedést, miszerint a konzervatívok kis államról szóló eszmefuttatásai voltaképpen retrográd inspirációkat palástolnak. Ha Trump nyer 2020-ban, a baloldaliak minden bizonnyal pánikba esnek, és a nemzeti válás esélye igencsak megnő.

Természetesen a probléma gyökere nem maga Trump, ő csupán megtestesítője annak a szakadéknak, amely hosszú évtizedek óta – elnökségét jóval megelőzően – egyre csak szélesedik.

A sebek begyógyításához először is azt kell felidéznünk, miért is házasodtunk össze – és miért maradtunk együtt a hosszú évek során.

FELBOMLÁS KONTRA UNIÓ

Az amerikaiak aligha most vennék először fontolóra a válást. Történelmünk szinte minden egyes válsághelyzetében akadtak olyanok, akik inkább a búcsú mellett tették le a voksukat. Eme logika szerint végső soron nem sok minden tart össze minket – Amerika érdekházasság, nem pedig szerelmi. Ha már nem állnak fenn azok az érdekek, a házasság is véget ér. Jobban tesszük, ha külön utakon járunk, vagy radikálisan újradefiniáljuk magát az amerikanizmust – ami pedig ugyanoda vezet.

Ez a gondolatmenet a rabszolgatartó elszakadáspártiaktól a kora huszadik századi politikai progresszíveken át egészen a mai altrightosokig és identitáspolitikai baloldalig ível. Ezen mozgalmak csupán az amerikaiak töredékét képviselték, és méretüknél jóval nagyobb hatást fejtettek ki. A megosztás filozófiája a hatalmi politika filozófiája: ez pedig Amerikát mitikus konstrukcióként tünteti fel, amelyet a hierarchia csúcsán állók hoztak létre saját hatalmuk bebetonozására. Ez a filozófia az amerikai egységet hazugságnak tartja, a szemétdombra hajítja – Abraham Lincoln szavaival élve – a „szeretet kötelékeit” és az „emlékek mitikus húrjait”, elmetszi a minket összekötő szálakat, és sorsunkra hagy.

A könyvben ezt a filozófiát felbomláspárti gondolkodásmódnak fogom nevezni.

Akad azonban még egy gondolkodásmód. Az amerikai történelem során ez győzedelmeskedett – noha soha fájdalom és küzdelem nélkül, olykor áldozatokat is követelve. Ez a nézőpont azt hangsúlyozza, hogy sokkal erősebb, ami összeköt, mint az, ami elválaszt bennünket; egymásnak tett fogadalmainkat véráztatta talapzatba foglaltuk, sorsunk elválaszthatatlanul egybefonódott. A különválás mindnyájunkat megölne.

Ez a gondolkodásmód az alapító atyáktól Abraham Lincolnon át egészen a polgárjogi mozgalomig ível. A ráció és az univerzális erkölcs diadalát hozta el az érzelmek és a törzsiség felett, és eljött a demokráciába és az egyéni szabadságjogokba vetett hit korszaka – olyan alapelveké, amelyek mindig igaznak bizonyulnak, ám soha nem alkalmazták őket megfelelően. Ez a fajta gondolkodásmód azt hangsúlyozza: Amerikában sosem valósult meg a tökéletes egység, ám nagyon is uniónak tekinthető – és minduntalan erősítjük, szélesítjük ezt az alapítók eszméin nyugvó egységet.

A kötetben ezt a gondolkodásmódot egységpártinak nevezem.

A legtöbb amerikai egységpárti, azaz unionista. És éppen támadás alatt állnak: a felbomláspártiak állhatatos és makacs offenzívát indítottak. Kötelékeink meglazultak. Káoszba süllyedünk. Az egységpártiak nélkül a közép nem tud tartani. És nem is tart.

AZ EGYSÉGPÁRTISÁG MIBENLÉTE

Menjünk akkor bele a részletekbe. Pontosan mitől maradt Amerika egységes állam? És miért kellene annak maradnia?

Három dolog teszi Amerikát Amerikává.

Az első az amerikai filozófia.

Az Egyesült Államok filozófiája három alapelven nyugszik: az első az alapvető jogok létezése, amelyek a kormányzás előtt léteztek, elidegeníthetetlenek és értékesek; a második az emberi lények törvény előtti egyenlősége és jogegyenlősége; a harmadik pedig, hogy a kormányzat létezésének célja az alapvető jogok és a törvény előtti egyenlőség biztosítása.

Az amerikai filozófia a fentieket – a Függetlenségi Nyilatkozatból kölcsönzött kifejezéssel – „magától értetődőnek” gondolja. Az alapítók különleges intézményrendszeren keresztül akarták átültetni a gyakorlatba az amerikai filozófiát. Az Egyesült Államok alkotmánya kompromisszumok alapján létrejött dokumentum, amelyet a korlátozott kormányzati rendszer révén az amerikai filozófia dicsőítésére alkottak meg. A hatalmi ágak szétválasztása ebben az alkotmányos rendszerben nagyszerűen ellensúlyozta a törvényhozó hatalomban megnyilvánuló cselekvési kényszert a zsarnokság elkerülésének szükségességével; az alkotmányos rendszer fékei hatékonyan ellensúlyozták az olyan végrehajtó hatalom kívánalmát, amely kellőképpen erős ahhoz, hogy elhárítsa a fenyegetéseket, és betartassa a törvényt a fékek és ellensúlyokban megtestesülő despotizmus megelőzésének kívánalmával; az alkotmányos rendszer föderalizmusa akképpen megalkotott, hogy meghiúsítsa az esetleges nacionalista törekvéseket, miközben azt is megelőzte, hogy a helyi közösségek autokráciává váljanak.

Aztán ott van az amerikai kultúra, amit négy egyéni tulajdonság jellemez. Az első mások jogainak teljes mértékű tiszteletben tartása, még akkor is, ha úgy gyakorolják jogaikat, ami nekünk egyáltalán nem tetszik – egyszerűen túl kell tennünk magunkat ezen. A második, hogy az amerikai kultúra nagyra tartja azokat a társadalmi intézményeket, amelyek létrehozzák és összefogják a társadalom szövetét, amely révén az egyén megbízhat a másik egyénben kormányzati késztetés nélkül is. A harmadik, hogy az amerikai kultúra mindig is kiállt a szabadságért: mindig készen kell állnunk arra, hogy megvédjük saját magunk és mások szabadságát. Végül a negyedik: az amerikai kultúra mindig is nagyra tartotta azokat, akikben buzgott a kalandvágy: a pionírokat, a cowboyokat, a feltalálókat, a kockázatvállalókat.

Ezek a tulajdonságok az amerikai filozófiában gyökereznek, és átitatták az amerikai élet és gondolkodásmód minden aspektusát. Nem kell tisztában lennünk az alapításkori filozófiával ahhoz, hogy a jogainkra támaszkodjunk, és felismerjük mágneses vonzerejüket. A jogok jegyzékében (Bill of Rights) foglalt kinyilatkoztatások átitatják nyelvünket; politikai diskurzusaink kontextusa a szólásszabadság és a magántulajdon védelme; a kormányzásról való viták során rendszeresen előkerül a jogbiztonság, az aránytalan állami beavatkozás elleni védelem; a társadalmi ügyeket illető párbeszéd fókuszában a vallásszabadság és a békés gyülekezés szabadsága áll. Kötelességeink azonban a zsidó-keresztény értékeken nyugvó társadalmi szövet hagyományos értelmezéséből fakadnak.

Végül pedig ott van az amerikai történelem. Az amerikai történelem tradicionális értelmezése az amerikai filozófia és kultúra folyamatosan fejlődő megvalósítása az amerikai intézmények megfelelő működtetése révén. Az amerikaiak megtanulták, hogy a Függetlenségi Nyilatkozat értékei igazak és örök érvényűek; hogy jogaink kultúrájának térnyerése heroikus küzdelem és szörnyű fájdalmak árán valósult meg; és hogy az alkotmányos rendszer a szabadságot testesíti meg – egyre jobban megvalósítva. Az amerikai történelem tehát a szabadság győzelme az emberi természet tragédiája felett, a szabadság győzelme a rabszolgaság és a vakbuzgóság felett.

Ez a három dolog – a racionalitás, az egyenlőség és a szabadság filozófiája, valamint a korlátok közé szorított kormányzat; az egyéni szabadságjogok és társadalmi kötelességek kultúrája; a közös történelmünk – határozza meg országunkat. Ezek közül egyetlen sem képes önmagában kötőanyagként funkcionálni. A filozófia a közös kultúra és történelem nélkül steril és hasznavehetetlen – ha nincs kombinálva a kultúrával és az emlékezettel, üres frázis marad csupán. Az amerikaiak nem érzik a testvériséget pusztán magában a rációban. A jogok kultúrája filozófia és történelem nélkül a tömegek prédájává válik: a jogok gyorsan szertefoszlanak. Amerika történelme önmagában csupán egymással összefüggéstelen események láncolata, amelyeket merő hatalmi politika manipulál.

Sőt mi több, már egyetlen hiányzó elem esetében Amerika szorult helyzetbe kerül. A filozófia nélkül a ráció a törzsiség mocsarába süllyed; a kultúra nélkül az egyéni szabadságjogok a kollektivista zsarnokság, a kötelességek pedig a libertinizmus martalékává válnak; a történelem nélkül pedig azok a szimbólumok, amelyek összekötnek bennünket, inkább megosztanak.

Nekünk, amerikaiaknak – ahogyan Abraham Lincoln is elmondta első beiktatási beszédében – össze kell tartanunk – vagy együtt élünk, vagy egyedül halunk meg. „Nem ellenségek, hanem barátok vagyunk – mondta Lincoln mindössze néhány héttel azelőtt, hogy megkezdődött volna a Sumter-erőd ostroma. – Nem szabad egymás ellenségeinek lennünk. Noha nagy teher hárul rájuk, ám a szeretet kötelékeit nem szabad szétszakítani.”

A FELBOMLASZTÁS ELEMEI

Létezik azonban egy másik történet is Amerikáról. És ez egyre nagyobb népszerűségre tesz szert, elsősorban a politikai baloldalon.

Két héttel a 2020-as iowai jelölőgyűlés előtt Bernie Sanders, a fiatal amerikai demokraták szellemi vezére sok ezer ember előtt tartott nagygyűlést Amesben.7 Az eseményt a Portugal nevű népszerű rockegyüttes nyitotta meg. Zack Carothers, a zenekar egyik tagja három bennszülött amerikai nőt invitált a színpadra, közölvén, hogy „a föld, amelyen állunk, nem a miénk”. A nők kártérítést követeltek a törzsüktől ellopott földért. Aztán Michael Moore radikális filmrendező következett, és előadta, hogy Amerika alapítása „népirtás volt, és [az ország] a rabszolgák munkájára épült”, a rasszizmus továbbra is súlyos problémákat okoz, és olyan „rendszert alakítottak ki, amely sokak verejtékéből keveseknek kedvez”. Őt New York demokrata párti képviselője, az önmeghatározása szerint demokrata szocialista Alexandria Ocasio-Cortez követte, aki így szólt az őrjöngő tömeghez: „[Mi mindannyian] szociális, gazdasági és faji egyenlőségért küzdő mozgalom tagjai vagyunk (…), ami olyan mozgalom, amelynek az a célja, hogy végre az Egyesült Államokban (…) is érvényt szerezzenek a huszonegyedik századi emberi jogoknak.” Ocasio-Cortez kijelentette, hogy „alapvető változásra van szükség az Egyesült Államokban (…), ami mindenkitől áldozatvállalást igényel”. Felhívást intézett egy „olyan együttműködő mozgalom [létrehozására], amely a haladó nemzet ügyét lendíti előre”.

Végül Bernie Sanders lépett színpadra. Miután ismét panaszáradatot zúdított a résztvevőkre Donald Trump miatt, megfogadta, hogy valóra váltja Ocasio-Cortez ígéreteit. Hevesen bírálta az amerikaiakat elszegényítő állítólagos oligarchiát, az Egyesült Államok megbundázott rendszerét. „Olyan nemzetet akarunk, amely mindenkiért, nem csupán néhány ember érdekeiért tevékenykedik” – mondta. Aztán ismét letette a garast az alapvető változás mellett: „Mi mindannyian, ingujjunkat feltűrve, harcra készen állunk egy olyan nemzet létrehozására, amellyé én is és ti is válhattok.” Aztán előállt egy csomó javaslattal az államosított egészségügytől a diákhitelek elengedéséig, az energiaszektor szoros állami felügyelet alá vonásától az óriási mértékű adóemelésekig.8

A múltbéli Amerikát magunk mögött kell hagyni. Az amerikai filozófia korrupt és kizsákmányoló; az amerikai kultúra rasszista és kegyetlen; az amerikai történelem pedig nem más, mint különféle visszaélések sorozata, amelyeket olykor forradalmak törtek meg csak azért, hogy a történelem szemétdobjára küldjék a filozófiát és kultúrát.

Ez a felbomláspártiak nézőpontja, amelyet annyira kidolgoztak, hogy már bárki fel is ragaszthatja az autója lökhárítójára matrica formában.

A felbomláspártiak nézőpontja közvetlen támadást indít az amerikai filozófia, kultúra és történelem ellen.

Az amerikai filozófiára össztűz zúdul: a felbomláspártiak azt állítják, az alapvető jogok nem léteznek. Az emberi természet formálható, és a gondolkodás csupán hatalmi eszköz a politikai ellenfelek kezében.

Hasonlóképpen a törvény előtti egyenlőség a felbomláspártiak szerint helytelen, hiszen ez a fajta egyenlőség csupán megerősíti a már létező hatalmi hierarchiákat. A törvény előtti egyenlőség és az alapvető jogokban való egyenlőség helyett a felbomláspártiak az eredmények egyenlőségéért szállnak síkra.

Végül a felbomláspártiak nem a törvény előtti egyenlőség és az egyéni szabadságjogok garantálójának tekintik a kormányt, hanem valamiféle általános jogorvoslónak, ami megváltoztatja az emberek szívét és lelkét. Ebből kifolyólag pedig az alapító atyák által lefektetett, filozófiájuk gyakorlatba való átültetésére létrehozott intézményes keretrendszer is támadás alatt áll. A felbomláspártiak a hatalmi ágak szétválasztásának doktrínáját is bírálják, hiszen szerintük az nem áll összhangban a polgárok érdekeivel; a fékek és ellensúlyok rendszerét a fejlődés korlátjának tekintik; a föderalizmust pedig az elnyomás eszközrendszerének tartják.

Az amerikai kultúrára is pergőtűz zúdul, mivel a felbomláspártiak azt állítják, maguk a jogok is veszélyt jelentenek a közjóra. A szólásszabadságot a gyűlöletbeszéd korlátozására kell lecserélni, amely kifejezésben a gyűlölet előtagot pontosan nem határozták meg. A vallásszabadság helyett jöjjön a szekuláris univerzalizmus. A békés gyülekezés jogát be kell tiltani, ha az ellentmond az etnikai, faji vagy szexuális sokszínűség megfelelő kívánalmainak (ilyen kívánalom például a teljesen feketéknek fenntartott iskola, míg mondjuk az olyan rendőrőrs, amely személyzetében nem jeleníti meg a lakosság etnikai összetételét, diszkriminánsnak minősül, még ha az adott rendőrőrsnél szolgálók kiválasztása érdemi alapon történt is). A tisztességes eljáráshoz való jog helyett jöjjön az „utcauralom”, a magántulajdont pedig felülírják a közösségi szükségletek.

A felbomláspártiak még ennél is tovább mennek, és azt állítják, hogy a társadalmi intézmények a Gonosz táptalajaként szolgálnak, és az ilyen intézményeket száműzni kell, hogy jobb világot építhessünk. A roskatag falut le kell rombolni, hogy helyébe csillogó város épülhessen.

A felbomláspártiak állítása szerint az amerikaiak jogaikat védelmező makacssága nem több, mint a korrupt és hierarchikus rendszer csökönyös védelme. Az amerikaiaknak meg kell tanulniuk, hogy utasítás(oka)t fogadjanak el a kormánytól, aztán pedig meg lehet szabadítani őket egyénieskedő eretnekségüktől.

A felbomláspárti kultúra szeretné az amerikai kockázatvállalást is lecserélni valamiféle kollektív jellegű szerető gondosságra. A kockázatvállalókat kapzsi parazitaként kell kezelni, a kockázatvállalásra ösztönző rendszert pedig utálatos erkölcsök szálláscsinálóinak kell tekinteni. Csak járadékvadászattal lehet végső igazságot szolgáltatni

Végül maga Amerika történelme is súlyos veszélybe került. A felbomláspártiak szerint, amit Amerika történelmének ismerünk, nem más, mint mítosz: az ország valódi története a kizsákmányolás története. A Függetlenségi Nyilatkozat eszményei már megfogalmazásukkor is öntetszelgők voltak, az alkotmány pedig nem más, mint a hatalom hierarchiájának bebetonozására, valamint a vakbuzgóság propagálására szolgáló jogi eszköz. Amerika a világon uralkodó imperialista szörnyeteg, a kapzsi kapitalizmus követe, hamis demokrácia. E nézet szerint nem köt össze bennünket a történelem, sőt voltaképpen szét is választ minket. Maga az amerikai zászló nem több valami cinikus viccnél.

Ahogy azt a továbbiakban feltárjuk, a felbomláspártiak nézete nem csupán alapjaiban véve rossz, hanem egyúttal veszélyes is. Ez a veszély pedig egyre csak nő – napról napra, óráról órára. Ha pedig a felbomláspárti nézőpont többségbe kerül az Egyesült Államokban, az ország többé nem lesz egységes.

A FELBOMLÁSPÁRTI PROBLÉMA

Ahhoz, hogy az amerikai filozófiát iránytévesztettnek, a kultúrát rothadtnak, a történelmét gonosznak, és hogy inkább a nagy kizsákmányolónak, semmint a nagy felszabadítónak, a bőség megteremtőjének, a jogok védelmezőjének állítsák be, a felbomláspártiaknak szelektíven kell értelmezniük a valóságot. Ehhez Amerika bűneit kell górcső alá venni, ami kontextusában még elfogadható lenne, ám ezeket a bűnöket egyúttal minden más kontextustól megfosztja, és a későbbi események sorától is eltekint. A kizsákmányolás minden emberi társadalom alapvető vonása, és az is hasonlóan közös jellegzetesség, hogy egyes csoportok rossz bánásmódban részesítenek más csoportokat. Ami pedig korántsem gyakori – sőt, mi több, az emberi történelemben példa nélküli –, az pedig a prosperitás, a béke és a szabadság.

Tagadhatatlan, hogy a tulajdonjogok védelmén alapuló kapitalizmus – alapító atyáink ideológiája – egyedülálló sikereket ért el a béke terjesztésében és a bőség megteremtésében – Amerikában és az egész földkerekségen egyaránt. Ténykérdés, hogy a felvilágosodás kora, az egyéni szabadságjogok és a magántulajdon védelmének eljövetele óta – amiben a kapitalizmus is gyökerezik – a globális GDP elképesztő mértékben növekszik – exponenciálisan. Krisztus után az első évben a globális GDP 183 milliárd dollárt tett ki, 1000-ben hozzávetőleg 210 milliárd dollárt, 1500-ban csupán 431 milliárd dollárt, 1700-ban is csak 643 milliárd dollárt, míg 2013-ban 101 billió dollárt. Az első évezredben 15 százalékos volt a növekedés, 1000–1500 között 105 százalékos, 1500–1700 között 49 százalékos, majd 1700-tól napjainkig pedig 15 700 százalékos.9

Az is hasonlóképpen tagadhatatlan, hogy a béke terjedése az amerikai hegemónia közvetlen eredménye. Éves alapon számítva a második világégés óta a háborúban elhunytak aránya a 100 000-re vetített 200-as értékről az ezredfordulóra 0,5 alá csökkent.10 A születéskor várható élettartam globálisan megduplázódott a múlt század kezdete óta.11 Továbbá Amerika a világ legtoleránsabb országává vált. A Washington Post szerint egy új svéd felmérés alapján az Egyesült Királyság, Amerika, Kanada és Ausztrália, valamint néhány latin-amerikai ország lakói „voltak leginkább hajlandóak elfogadni egy etnikailag sokszínű háttérrel bíró szomszédot”. Más európai országok közel sem ennyire toleránsak.12 És egyikük sem választott kétszer is fekete vezetőt (mindkét esetben több mint 65 millió szavazattal) magának.

Végül pedig teljesen nyilvánvaló, hogy a globális szabadság is teret nyert magának ott, ahol az amerikai befolyás erősödött. A University of Maryland egyik kutatása szerint a demokrácia globális terjedése minden korábbit felülmúl, és terjedési sebessége a Szovjetunió összeomlása óta meredeken emelkedik.13 Ez a bukás pedig természetesen Amerika szerepvállalásának köszönhető, hogy kész volt „megfizetni bármilyen árat, elviselni bármilyen terhet, bármilyen nehézséget, támogatni bármilyen barátot, szembeszállni bármilyen ellenséggel, csak azért, hogy biztosítsa a szabadság túlélését és sikerét”, ahogyan azt Kennedy elnök elmondta beiktatási beszédében. A gyakran elhangzó állítás, miszerint Amerika kétszer is legyűrte a zsarnokságot Európában, elbánt a kommunizmus nevű istencsapással, és millárdnyi embert szabadított meg béklyóitól világszerte, történetesen igaz.

A léc jó magasra van téve a felbomláspártiaknak. Ahhoz, hogy ne verjék le, okos, meggyőző és mélységesen elvetemült stratégiát kell alkalmazniuk.

A FELBOMLÁS STRATÉGIÁJA

Hogyan is lehet az, hogy a felbomláspártiak képesek voltak amerikaiak millióit meggyőzni arról, hogy hazájuk filozófiája, kultúrája, intézményei és történelme a szemétdombra való? Bomlasztó, ám csábító nézettel álltak elő, miszerint Amerika gonosz szereplő, és az interszekcionalitásban gyökerező alternatív egységpártiságot kínáltak. Az interszekcionalitás eredeti értelmében teljesen elfogadható elképzelés, ami arról szól, hogy a több, mint egy kisebbségi kategóriába eső amerikaiak többféle diszkrimináció célpontjai lehetnek. Például egy fekete nő másképpen éli meg a diszkriminációt, mint egy fehér nő. Az interszekcionalitás azonban mára a felbomláspártiak csatakiáltásává lett, akik szerint egész Amerikát behálózzák a merev struktúrák, amelyeket csakis úgy lehet lerombolni, ha az egész rendszert a feje tetejére állítjuk.

Így a történelmileg áldozatszerepre kényszerülő csoportban való tagság összekötőelemként szolgál az unionizmusellenes koalícióban. Új szolidaritás fakad a rendszerellenességből.

Ez az érvrendszer rendkívül vonzó, kiváltképpen a politikai baloldal mögött meghúzódó filozófiai koholmány tükrében, miszerint bármiféle egyenlőtlenség diszkriminációt jelent. Mivel azonban az egyenlőtlenség mindig is létezett a történelem során, nem tud csak úgy egyszerűen köddé válni. Ám ha arról győznek meg amerikaiakat, hogy bármilyen megmagyarázhatatlan egyenlőtlenség az amerikai rendszer – filozófia, kultúra, intézmények és történelem – egyenes következménye, akkor már ott van a kezükben az aduász, amivel érvelhetnek a rendszer lebontása mellett. Bármiféle egyenlőtlen bánásmód rögvest az unionizmus elleni érvrendszer részévé válik.

Ezzel érzelmileg könnyen lehet azonosulni. A tradicionális amerikanizmus szerint bár rendszerünk sosem volt tökéletes, folyamatosan ebbe az irányba fejlődött – ez pedig azt jelenti, ma könnyebb lenne győzedelmeskedni, mint valaha, hiszen leráztuk magunkról a vakbuzgóság láncait. Ez a világlátás óriási felelősséget helyez az egyén vállára: ha nem győzedelmeskedsz, hivatkozhatsz személyes korlátokra, ám többé már nem okolhatsz semmiféle mumust, aki álmodban kísért. A szabadság magasabb foka több felelősséggel is jár.

Ha viszont minden egyenlőtlenséget a rendszer nyakába lehet varrni, a személyes felelősség kérdése másodlagossá válik. A hiba, a bukás immár nem személyes, hanem rendszerszintre kerül. Minden egyes bukás voltaképpen az Amerika ellen épülő fal téglájává válik. Az egyetlen megoldás az amerikai alku újratárgyalására létrehozott koalíciós politikában rejlik.

Ez pedig a radikális demokraták politikájának szerves részévé vált: az állítólagosan elnyomottak koalíciójának fel kell lázadnia, és teljesen újra kellene írnia az amerikai alkut. Kirsten Gillibrand szenátor ezért is beszél arról, hogy „az ellenállás női, interszekcionális és egymásba vetett hitünk táplálja”. A közösségimédia-dörzsölt demokrata elnökjelöltek nyakra-főre demonstrálják interszekcionális elkötelezettségüket, nehogy lekezelőnek, leereszkedő modorúnak tartsák őket. És ugyanezek az aspiránsok nem elégednek meg azzal, hogy a kormány bizonyos politikáit vegyék célkeresztbe, hanem magát a „rendszert” illetik kritikával. Elizabeth Warren massachusettsi demokrata párti szenátor „rasszistának” bélyegzi a büntető igazságszolgáltatást. Kamala Harris kaliforniai szenátor amellett érvel, hogy nem szabadna lemondani identitáspolitikáról – voltaképpen azt feszegeti, hogy magát a kifejezést is azért hozták létre, hogy „minimalizálják és marginalizálják a problémákat, amelyek mindnyájunkra hatással vannak. Arra használták, hogy befogják vele a szánkat”.14 Beto O’Rourke Texas egykori demokrata szenátora ezt mondta 2019-ben: „Ezt az országot alapítása óta fundamentális, szisztematikus és endemikus rasszizmus járja át.”15

A felbomláspártiak politikájának köszönhetően a média az amerikai demográfiai változásra a radikális politikai változás előszeleként tekint, azt sugallva ezzel, hogy a demográfia sorsszerű. Steve Phillips, a Center for American Progress munkatársa győzedelmesen írta a The Nation hasábjain, hogy „az amerikai politikát alakító legnagyobb erő az amerikai népesség etnikai összetételét átalakító demográfiai forradalom. A színes bőrűek érdekeinek képviselete kormányozza át a politikát a mából a holnapba.”16 Aligha lehet ezt szélsőséges álláspontnak nevezni, hiszen demokrata körökben ezek a gondolatok széles körben elfogadottak, és jelentős összetartóerővel bírnak. Az sem kisstílű irónia, hogy altrightos rasszisták ugyanezen az állásponton vannak – szerintük Amerika változó etnikai összetétele belülről jövő veszélyként jelent fenyegetést az amerikai rendszerre –, és megoldásként saját rasszista felbomláspárti nézeteikkel házalnak. Sajnos ezek a szemléletmódok időnként teret nyernek maguknak a Republikánus Pártban is.

Mindez rendkívül megosztó. A felbomláspárti nézet szerint azonban a valódi unióellenes erők a tradicionális amerikanizmust támogatók soraiban találhatók. Szerintük az egység, az unió a rendszerellenességből is megszülethet. Ám mivel a rendszer természetéből fakadóan megosztó, annak támogatása vezet a politikai és kulturális fragmentációhoz. Ezért tartják a felbomláspártiak természetükből fakadóan megosztónak a kulturális kapocsként szolgáló szimbólumokat, mint például az amerikai zászlót. Ha Amerika mint koncepció megosztó, akkor a lobogó is az.17 Ha valaki letérdel a nemzeti himnusz hallatán, akkor azzal egységesítőbb magatartást mutat, mintha felállna. (Beto O’Rourke szavaival: „Nem tudok annál amerikaibb cselekedetet, minthogy bárhol, bármikor békésen kiállni vagy letérdelni a jogainkért, magunkért.”)18  A hagyományosan amerikai, értelmes párbeszédre való hagyatkozás is megosztónak bizonyul, hiszen végső soron az előzékenység is a Konföderáció eszköze volt (a Konföderáció előzékenységét a polgárháború 600 000 halottja azért meglehetősen beárnyékolja).19 A tudományos kutatás bigott, a meritokrácia, az érdemen alapuló elismerés pedig diszkriminatív. A szabadpiacba vetett hit – az államosított egészségüggyel szembeállítva – annak bizonyítéka, hogy Amerika történelme a rabszolgaságban gyökerezik.20 Az olyan amerikai intézményekhez való ragaszkodást, mint a föderalizmus és az elektori kollégium eredendően diszkrimináló magatartásnak bélyegzik meg.21

Maga a rendszer elnyomó, és szembe kell szállni vele. Aki úgy tartja, hogy az amerikai filozófia, kultúra, intézmények és történelem a jó és a jogok páratlan forrásai, az jó esetben nem más, mint megveszekedett sovén, rossz esetben pedig csökönyös vakbuzgó. Amikor a bostoni egyetemen beszéltem erről a témáról – előadásom az „Amerika nem a rabszolgaságra, hanem a szabadságra épült” címet viselte –, kinn százak és százak gyülekeztek, és azon nyomban rasszistának bélyegeztek. Azzal persze jottányit sem törődtek, hogy a rabszolgaság szörnyűségeit taglaltam, és górcső alá vettem a fekete amerikaiak heroikus küzdelmét a szabadságért. Sőt, azt is mondtam, hogy a szabadságharcosok nyertek, valóra váltották az alapítók ígéretét, és még Martin Luther King jr. híres, a Függetlenségi Nyilatkozatban garantált „váltóját” is beváltották.

Azokat a dolgokat tehát, amelyeknek össze kellene kötni bennünket, megosztónak tüntetik fel. És csak a felbomláspárti világnézetnek való hajbókolás eredményez erkölcsi feloldozást.

És a felbomláspártiak elvárják a hajbókolást.

A felbomláspártiak arra használják a kulturális intézmények hatalmát, hogy célba vegyék és megsemmisítsék azt, aki az útjukba áll. Stratégiájuk egyszerű szabályon alapszik: meg kell olajozni a nyikorgó kereket, azaz a leginkább feltűnő problémák vonzzák a figyelmet. A közösségi média világában ez azt jelenti, hogy olyan cégekre utaznak, amelyek olyannyira kockázatkerülők, hogy vonakodnak kiállni a szólásszabadság vagy a saját értékeik mellett. Aktivistáik nap mint nap a világhálón lógnak, hogy konzervatív műsorokból részeket ragadjanak ki kontextusukból, és fals módon mutassák be őket, hogy majd a Twitteren próbáljanak bojkottot szervezni, ami végül sosem jön össze. Néhány tweet azonban gyakran elegendő, hogy a hirdetők visszalépjenek, netán befeketítse a feltételezett „elkövetőt”.

A politikai korrektség szüntelenül változó határai – a felbomláspárti elitista tömeg által szorgalmazott módon – hallgatásra vagy megfelelésre kényszerítenek.

A vállalatok, amelyek végül is profitért, nem pedig eszmények alapján működnek, gyakran még enyhe nyomásra is összeroppannak. Minden baloldali sugalmazás ellenére a cégek természetüknél fogva nem ideológiai alapon jöttek létre, hanem a felelősség korlátozására való jogi struktúrának számítanak. Ez azt jelenti, hogyha néhány gyakornok járatja a száját valami nagyvállalatnál, akkor belülről változtathatják meg a céges irányelveket – ez pedig azzal jár, hogy a média irányából érkező némi ösztökélés után még a legnagyobbak is meghátrálásra kényszerülnek, és szigorúbb szabályokat vezetnek be.

Még a jótékonysági intézmények sem menekülhetnek meg a felbomláspártiak pörölycsapásai elől. A cserkészeket is lehetséges saját alapelveik megtagadására kényszeríteni, még ha azok meg is felelnek a hagyományos zsidó-keresztény értékeknek. Kormányzati és más irányból érkező nyomás kényszerítheti a Chick-fil-A nevű gyorsétteremláncot arra, hogy felhagyjon bizonyos karitatív támogatásokkal, például az Üdvhadseregével.

Az egyetemi kampuszok – ahol a felbomláspártiak ellenőrzésük alá vontak számos területet – minden képzeletet felülmúló bojkottálási kísérletek és maoista küzdelmek színterévé váltak. A hallgatókat megtanítják arra, hogy vallják meg „fehér privilégiumaikat” – az interszekcionális elmélet kulcsfontosságú eleme, amellyel megmételyezik az egyéni felelősségvállalás és az egyéni szabadságjogok amerikai eszméit –, ha pedig nem teszik, bigottnak bélyegzik meg őket. Még azokat az oktatókat is elűzik, akik nem hajlandóak fejet hajtani a felbomláspárti eszmék előtt. A kutatóknak pedig fel kell hagyniuk bizonyos szakterületekkel, ha kutatásaik nem várt eredményeket hoznak.

Hollywood is rákerült a megfélemlítésben utazók radarjára. Mivel a hírességeknek roppant fontos a jó hírnevük, gyakran a felbomláspárti nézőponttal való egyetértésre kényszerítik őket, vagy pedig mehetnek isten hírével. Még a legradikálisabb balos szólamok által kiváltott legfinomabb ellenkezés is a karrierjükbe kerülhet. Mario Lopez például súlyos bűnt követett el azzal, hogy azt állította, „veszélyes lenne szülőként” egy hároméves gyermek genderzavara alapján kijelenteni, hogy a gyermek genderdiszfóriától szenved, hozzátéve: „Te még gyerek vagy!” Nyilvános bocsánatkérésre szólították fel, aminek ő készséggel eleget is tett.22

Elvégre ennek az embernek el kell tartania a családját.

Ahogy nekünk is.

A felbomláspártiak pedig tisztában vannak ezzel, és arra készülnek, hogy az amerikai élet minden területét beszennyezzék mocskos mancsukkal. A sportnak valóságos népszavazássá kell válnia a biológiai intoleranciáról, a zenészeknek is hitet kell vallaniuk a társadalmi igazságosság nevében elkövetett legújabb őrületről.

A VÉGJÁTÉK

A felbomláspártiak az amerikai társadalom szövetét szaggatják. Ez történik folyamatosan mindenhol körülöttünk. Még focimeccset sem nézhetünk úgy a tévében, hogy ne találkoznánk velünk, még pletykalapot sem olvashatunk, templomba vagy akár étterembe sem mehetünk anélkül, hogy előbb ne foglalkoznánk az ügyükkel.

Ez pedig hatékony.

Hatékony, mert kimerítő. Annak is tervezték. Úgy van megalkotva, hogy az amerikaiak majd feltartják a kezüket, és egyszerűen csak betartják a felbomláspártiak diktátumait, vagy pedig arra kényszerülnek, hogy politikai értelemben feladják életük minden területét. Egyik megoldás sem elfogadható egy olyan ország számára, amely egységes szeretne maradni. Az unionizmus azt jelenti, hogy minden különbségünk ellenére mindnyájan amerikaiak vagyunk. A felbomláspárti logika pedig azt diktálja, hogy amerikai útlevelünk ellenére mindnyájan különbözőek vagyunk.

A felbomláspárti ideológia mocskos kis titka, hogy a pusztítás végén nincs egység, pusztán még több pusztítás. A forradalom felfalja gyermekeit. Nem épül új világ az amerikai filozófia, kultúra, intézményrendszer és történelem sárba tiprása után. A nemzeti egység helyét a törzsiség veszi át. A felbomláspártiak egyes frakcióit jelenleg összekötő kapocs egyszerűen szétfoszlik, és nem marad más, mint saját érdekeiknek megfelelően működő, polarizált csoportok.

Ez pedig azt jelenti, hogy az Amerika megmentéséért indított küzdelem elsődleges célja az egység, az unionizmus védelme. Ez tehát a harcunk.

Első fejezet

AZ AMERIKAI FILOZÓFIA

Az amerikai krédó meglehetősen egyszerű.

„Magától értetődőnek tartjuk azokat az igazságokat, hogy minden ember egyenlőként teremtetett, az embert teremtője olyan elidegeníthetetlen Jogokkal ruházta fel, amelyekről le nem mondhat, s ezek közé a jogok közé tartozik a jog az Élethez és a Szabadsághoz, valamint a jog a Boldogságra való törekvésre. Ezeknek a jogoknak a biztosítására az Emberek Kormányzatokat létesítenek, amelyeknek törvényes hatalma a kormányzottak beleegyezésén nyugszik.”

Alapító atyáink életüket, szolgálatukat és szent becsületüket is ezen alapelveknek rendelték alá. Épp így a Gettysburgnél hősi halált haló katonák, a polgárjogi harcosok, akik álmuk beteljesedéséért vívtak hősies küzdelmet; férfiak és nők, akik milliárdokat szabadítottak meg béklyóiktól szerte a világon. Annak ellenére, hogy sokszor közhelyessé válik vagy szándékosan félreértelmezik, a Függetlenségi Nyilatkozatban megfogalmazott egyenlőség, szabadságjogok és demokrácia mit sem veszített erejéből.

A Függetlenségi Nyilatkozatban leírtak sziklaszilárd nézőpontot biztosítanak. Talán még ennél is fontosabb, hogy a dokumentum témája folyamatos érdeklődés tárgya az amerikai gondolkodásban. Frederick Douglass – felszabadított rabszolga és második alapító atya – úgy találta, hogy a Függetlenségi Nyilatkozat magasztos felhívás a szabadságra – „a politikai szabadság és a természetes igazság nagyszerű alapelvei” – és a rabszolgaság eltűrésének bírálata.1 Abraham Lincoln az Egyesült Államok filozófiai axis mundiját látta benne:

Bölcs államférfiúkként tisztában voltak vele, hogy a bőség zsarnokokat nevel ki, ezért formába öntötték ezeket a magától értetődő igazságokat, hogyha valamikor a távoli jövőben valamilyen ember, frakció vagy érdek olyan szabályokat hozna, miszerint csak a gazdag embereket, csak a fehér embereket illeti az élet, a szabadság és a boldogság keresésének a joga, akkor lapozzák fel a Függetlenségi Nyilatkozatot, és újult erővel vessék magukat a harcba, melyet apáik indítottak, ekképpen hát az igazság és a kegyelem, és mind az emberi és keresztény erkölcsök ne vesszék ki a földről; így hát senki ne merészeljen béklyót vetni azokra az alapelvekre, melyekre a szabadság szentélye épült.2

Több mint egy évszázaddal később Martin Luther King jr. afféle kötelezvényként tekintett a Függetlenségi nyilatkozatra, amit be kell váltani. A Lincoln-emlékmű – amit annak az elnöknek emeltek, aki az életét tette arra, hogy beteljesítse a Függetlenségi Nyilatkozatot – lépcsőiről a feladat elvégzésére szólított fel. „Ez a kötelezvény arra tett ígéretet, hogy minden ember biztosítékot kap az élethez, a szabadsághoz és a boldogság kereséséhez való elidegeníthetetlen jogára (…) Van egy álmom: egy napon felkel majd ez a nemzet, és megéli, mit jelent valójában az, ami a hitvallásában áll: »Számunkra ezek az igazságok nyilvánvalóak; minden ember egyenlőnek lett teremtve.«”3

A szavak persze nem számítottak újnak, de nem is ez volt a szándék. Hanem az, hogy nagy régi alapelveket testesítsenek meg, a görög-római filozófiában, a zsidó-keresztény értékekben és az angol tradícióban gyökerezőket. Thomas Jefferson 1825 májusában, egy évvel halála előtt azt írta, hogy a cél az örök ideák megtestesítése volt: „Nem új eszmék vagy érvrendszerek kitalálása, melyekre még soha nem gondolt senki, nem az olyan szavak kimondása, melyeket még senki nem ejtett ki száján; hanem az emberiség elé tárni a dolgot a maga egyszerű valójában, valamint megindokolni a független álláspontot, melyet el kellett foglalnunk.” A Függetlenségi Nyilatkozat „az amerikai elme kifejezésmódját”, továbbá „a nap nézeteinek” szintetizálását hivatott biztosítani, amelyek forrásai kortárs írások és „Arisztotelész, Cicero, Locke és Sidney közjogi alapművei…”4

Mit is jelent ez? És miért számít relevánsnak a mai napig?

Az amerikai filozófia három alapelv köré csoportosul: az élethez való természetes jog, a szabadság, és a kormányzást megelőzően már létező boldogságra való törekvés; a törvény előtti egyenlőség, valamint hogy a kormányzat csupán arra való, hogy ezeket a jogokat és a törvény előtti egyenlőséget biztosítsa.

A Függetlenségi Nyilatkozat filozófiája a minket összefogó ideológiai kapocs. Enélkül – ahogyan azt a polgárháború is megmutatta – csak a romlás vár ránk. Magas ideák filozófiája ez – talán elérhetetlenek is, de mindenképpen öröknek számítanak. Csak a saját felelősségünkre mondhatunk le róluk.

EGYÉNI, ALAPVETŐ JOGOKKAL
RENDELKEZÜNK

A Függetlenségi Nyilatkozat rögzíti, hogy a jogok maguktól értetődőek, és a természettől és a természet istenétől származnak. De mik is ezek a jogok, és hogyan tudjuk megismerni őket? Miért is kellene az emberi lényeknek jogokkal rendelkezniük?

A fenti kérdések – ahogyan rövidesen látni fogjuk – igencsak nyitottak, és a jelenlegi politikai konfliktusok homlokterében állnak. Egyesek úgy tartják, hogy ezek a jogok a kormánytól erednek, ekképpen a kormány feljogosított ezen jogok visszavonására. Mások amellett érvelnek, hogy a jogok csupán utilitáriánus konstrukciók, azaz abból az elvből indulnak ki, hogy mi az, amit nem szeretnénk, hogy mások megtegyenek velünk, ám ezek bármikor módosíthatók, ha többség érdeke felülírja a kevesekét.

Az alapító atyák azonban az alapvető, természetes jogok mellett tették le voksukat. Hogy miért? Mert az emberi lényektől eredő jogokat korántsem lehet jognak nevezni – azok privilégiumok, amelyeket bármikor visszavonhatnak. A magasabb forrásból származó jogok azonban valóban elidegeníthetetlenek; nem lehet tovább adni, elvenni vagy korlátozni őket, mivel eleve magasabb forrásból eredeztethetőek, mint maga a hatalom.

Ez a filozófia nem az alapító atyák fejéből pattant ki. Hosszú és gazdag története van. A természetfilozófiából ered. Ennek forrása két hagyomány, amelyek fokozatosan az alapító atyák hitrendszerévé kristályosodtak ki: a zsidó-keresztény erkölcsök, avagy Jeruzsálem, és a görög ráció, avagy Athén. Az első azt állította, hogy emberként velünk született értékkel bírunk, hiszen Mózes könyvében (1,27) is ez van írva: „Teremté tehát az Isten az embert az ő képére, Isten képére teremté őt: férfiúvá és asszonnyá teremté őket.” Ez az elképzelés szöges ellentétben áll más ókori civilizációk felfogásával, amelyek csakis vezetőiket ruházták fel isteni tulajdonságokkal.5

A görög filozófia eközben azt tanította, hogy az ember a gondolkodás képessége miatt egyedi és különleges. Az ókori hellének úgy tartották, hogy az ember nem örökletesen formálható vagy változtatható. A természet úgy teremtett meg minket, hogy képesek legyünk használni az eszünket; ez különböztet meg bennünket az állatoktól. Platón azt vallotta, hogy az emberi lélek célja „boldogulni, uralkodni és felszabadítani”.6 Arisztotelész pedig azt, hogy „az emberi lény munkássága a rációval összhangban álló lélek cselekvése”.7

Amikor a zsidó-keresztény főpremisszát – az emberiség immanens értékét – azzal az ógörög vélekedéssel társították, miszerint a gondolkodás képessége különbözteti meg az embert, létrejött a természeti törvény koncepciója. Jeruzsálem és Athén filozófiája a nyugati civilizáció tartóoszlopa lett; egyszer az előbbi, máskor pedig az utóbbi nyert nagyobb teret magának. Évszázadokon keresztül Jeruzsálem és Athén ugyanabba az irányba tartott. Amikor az első ezredforduló környékén a keresztény nyugat újra felfedezte a görög filozófiát, rendkívüli módon elterjedtté vált a tanulás, főként a katolikus egyház által finanszírozott egyetemeken. Szentviktori Hugó híres teológus (1096–1141) szavaival: „Tanulj meg mindent, később látni fogod, semmi sem haszontalan”,8 Aquinói Szent Tamás (1225–1274) szerint pedig „a teremtés tudományával kapcsolatos tévedés Istenről való hamis nézethez vezet”.9 A vallási viszályok jottányit sem csökkentették a természetjog vonzerejét – sőt voltaképpen növelték is, hiszen ez olyan univerzalizmus alapját teremtette meg, amely hiányzott a vallási szektarianizmusból. Nem csoda hát, hogy Hugo Grotius – a híres filozófus és jogász – is a természetjoghoz folyamadott a véres harmincéves háború és a mindent megváltoztató vesztfáliai béke után: mindenek fölé helyezte a „a helyes diktátumát, amely cselekedet felé irányul, ami pedig attól függően, hogy összhangban áll a racionális természettel, tartalmaz-e erkölcsi alapot vagy erkölcsi szükséget formájában, amelyet aztán ennek eredményeképpen vagy tilt, vagy ünnepel a természet megalkotója: Isten.”10

A természetjogi gondolkodás a természetjog fejlődéséhez vezetett. Ha az emberi lényeknek van természete, és ez a természet a gondolkodás képessége, akkor az embernek joga van ezt a képességét gyakorolni – és akaratát is véghezvinni, amennyiben ezzel másnak nem árt. Hugo Grotius szerint „Isten szabadnak és sui iuris [a maga urának] teremtette az embert, így hát az egyének cselekedetei és a tulajdonának hasznai nem más akaratát, hanem a sajátját szolgálják.”11

A természetjogi gondolkodás John Locke (1632–1704) munkásságában teljesedett ki. Grotiushoz hasonlóan ő is abban hitt, hogy mivel az emberi lények birtokában vannak a gondolkodás képességének – hiszen ez a természetünk –, és mivel Isten teremtményeiként mindnyájan felbecsülhetetlen értékűnek számítunk, jogaink vannak. Locke úgy érvelt, hogy a természetben az emberi lények bizonyos jogokkal rendelkeztek, amelyek már a kormányzás előtt léteztek. „Az ember természetes szabadsága mentes kell hogy legyen minden felsőbb földi hatalomtól. Nem lehet alávetve emberi akaratnak vagy törvényhozói tekintélynek, hanem egyetlen szabálya a természeti törvény kell hogy legyen.”12

És mik voltak az ember jogai a természeti törvények szerint? Az élethez, a szabadsághoz és a tulajdonhoz való jog. Az önvédelemhez való jog a puszta túlélésért; a gondolat és a cselekvés szabadságához való jog, míg az valaki más jogát nem sérti; a munkán keresztül pedig a vagyonhoz való jog.13 Adam Smith, akit világszerte a szabad piac fogadott prókátorának ismernek, szintén hasonló véleményen volt:

A természetes szabadság magától érthető és egyszerű rendszere mindenféle külső behatástól mentesen hozza létre magát. Minden ember – amennyiben ezzel nem sérti meg a törvényeket – teljes mértékben szabadon, a saját maga módján lehet szerencséje kovácsa, és saját vállalkozását és saját tőkéjét összemérheti bármilyen másik ember vagy emberek csoportja, rendje vállalkozásával vagy tőkéjével…14

Az ember természete a gondolkodás; az ember jogosult arra, hogy ezt a képességét a természettel összhangban használja fel. Az alapító atyák is ebben hittek. Thomas Jefferson annyira hitt a gondolkodás értékében, hogy arra buzdította unokaöccsét, hogy „bátran kérdőjelezd meg még akár Isten létezését is, hiszen ha létezik, minden bizonnyal inkább a gondolkodás pártját fogja, semmint a megbéklyózó félelemét”.15 Jefferson remélte, hogy Amerika megvalósítja, hogy „gondolkodás és igazság révén lehet kormányozni az embereket”. Alexander Hamilton, A föderalista egyik szerzője, 1775-ben hasonlóképpen fogalmazta meg gondolatait: Isten teremtette az embert, valamint „ezen lét megőrzésének és szépítésének” kellékeit, azaz az „emberi képességeket”.16 A gondolkodás – és az emberi természet határainak racionális megértése – állt a forradalom homlokterében. Az alapítók határozottan visszautasították, hogy pusztán hagyomány vagy szokás alapján biztosítsák az alapvető jogokat. Az egyik alapító atya, a virginiai Richard Henry Lee így érvelt: „A jogok négy alapon nyugszanak: a Természeten, a brit alkotmányon, a statútumokon és az időtlen alkalmazásukon.” Ám azt is hangsúlyozta, hogy az amerikai értelmezés szerint ezen jogok „a legszélesebb alapon, az Anyatermészetben” gyökereznek.17

Ezért van az, hogy a Függetlenségi Nyilatkozat a „Természet Törvényeire és a Természet Istenére” hivatkozik. Az emberi gondolkodás – eme elmélet szerint – képes arra, hogy górcső alá vegye az emberiség természetét és cselekedeteit, majd eldöntse, hogy az emberiség mire rendeltetett, és hogy milyen szabadságjogokban részesült azért, hogy elérje ezeket a célokat. A természetjogi bölcselet, amely a gondolkodást tekinti az ember legfőbb céljának, ekképpen a szabadságot tartja a legfontosabb kívánalomnak. Az ember különleges természete képezi az emberi jogok alapját.

Ezért az alapító atyák sérthetetlennek tartották a természetes, alapvető jogokat. És kitaposták a forradalomhoz vezető utat, mikor azt követelték: a kormányzat a jogok védelmezője legyen, semmint a forrása.

A TÖRVÉNY ELŐTT
MINDEN EMBER EGYENLŐ

Az alapítók nem csupán abban hittek, az emberek természetüknél fogva jogokkal rendelkeznek, hanem abban is, hogy minden ember, függetlenül természet adta tehetségétől, egyenlő jogokkal bír. A Jefferson által felvázolt változat sokkal szókimondóbb volt a ma ismert Függetlenségi Nyilatkozatnál: „Szentnek és sérthetetlennek tartjuk eme igazságokat, miszerint minden ember egyenlőnek és függetlennek született, ekképpen ettől az egyenlő teremtéstől fogva eredendő és elidegeníthetetlen jogokkal rendelkezik.”18 Egyenlő és független. Egyenlőnek teremtetett.

Csak hogy világos legyek: ez korántsem nyilvánvaló. Azt állítani, ahogyan a Függetlenségi Nyilatkozat is teszi, hogy minden ember egyenlőnek születik, igencsak paradox. Lehetünk mindnyájan ugyanazon emberi természet parancsainak alávetett emberi lények, ugyanakkor számos dologban nem vagyunk egyenlők: egyesek okosak, mások buták; egyesek magasak, mások alacsonyak; egyesek sportosak, mások meg éppen ellenkezőleg. Hogy jelenthették ki az alapítók, hogy minden ember egyenlőnek születik a jogok tekintetében?

Az emberi történelem legnagyobb részében a legokosabb emberek ennek éppen az ellenkezőjét hirdették. Platón például úgy vélte, ahhoz, hogy megvalósítsa a filozófusok által vezetett társadalmat, felülről kell irányítani – azt javasolta, hogy a filozófusok királyként uralkodjanak, a közösséget pedig földművesek, katonák és filozófusok rendjére osszák fel. Arisztotelész is az egyenlőtlen társadalom mellett érvelt: „A férfi és nő viszonya természeténél fogva a felsőbbrendű és az alacsonyabbrendű, valamint az uralkodó és az uralt viszonya.” Ez igazolja a rabszolgaságot is: „Azok, akik olyannyira különböznek másoktól, mint a lélek a testtől vagy az ember az állattól (…) természetüknél fogva rabszolgák.”19

Az alapítás zsidó-keresztény értékei itt válnak a leginkább nyilvánvalóvá. A Bibliából, pontosabban a Leviták Könyvéből kiderül, hogy Isten mindenkit egyenlőnek teremtett: „Ne légy igazságtalan az ítélkezésben. Ne kedvezz a gyengének, és ne engedd, hogy a hatalmas elszédítsen: igazság szerint ítélkezz embertársad fölött.” (Lev 19,15) Pál levele a galatákhoz még ennél is tovább megy: „Krisztusban tehát nincs zsidó, sem görög, nincs szolga, sem szabad, nincs férfi, sem nő, mert ti mindnyájan egyek vagytok a Krisztus Jézusban.” (3,28) Az egyenlőség tehát a zsidó-keresztény gondolkodás alaptétele.

Hasonlóképpen a brit hagyomány – ami az amerikai filozófia egyik tartóoszlopa – szintén támogatta az állampolgárságban való egyenlőséget. A Magna Charta világosan kimondja a törvény előtti egyenlőséget és a tisztességes eljáráshoz való jogot. Nem meglepő tehát, hogy a