LAURELL K.

HAMILTON

ANGYALOK

RETTENTŐ BUKÁSA

„Az Angyalok rettentő bukásában megvan minden, ami kell: fantasztikus új főhős, ördögi fordulatok, nem semmi cselekmény és még annál is pokolibb befejezés. Bravó!”

Jonathan Maberry

„Az Angyalok rettentő bukása Laurell K. Hamilton minden múlt-, jelen- és jövőbeli rajongójának örömére szolgál.”

Under the Covers

„Szépen felépített olvasmány izgalmas szereplőkkel és cselekménnyel.”

I Smell Sheep

Laurell K. Hamilton: A Terrible Fall of Angels

Copyright © 2021 by Laurell K. Hamilton

Hungarian translation © Török Krisztina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: A Terrible Fall of Angels

BERKLY, a trademark of Penguin Random House LLC., New York, 2021

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 057 4 (epub)

ISBN: 978 963 598 060 4 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítókészítő: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Ezt most mindazoknak ajánlom, akik az elmúlt évben,
amikor minden elveszni látszott, jobbítani igyekeztek a világon.

Köszönöm mindenkinek, akik komoly tettekkel, és azoknak is,
akik apróságokkal segítettek és támogattak másokat.

Ti vagytok az én igazi hőseim.

Hogyha kiáltanék, ki hallana engem

az angyalok rendjéből? és ha netán a szívére

vonna hirtelen egyik: én belepusztulnék

az erősebb lét közelébe. Mert hisz a Szép nem más,

mint az iszonyu kezdete, mit még elviselünk,

s mennyire bámuljuk, mert megveti szenvtelenül, hogy

összetiporjon. Iszonyu minden angyal.

RAINER MARIA RILKE: Duinói elégiák – Az első elégia

(Nemes Nagy Ágnes fordítása)

ELSŐ FEJEZET

A halott nő ágyán angyaltollak voltak. Mintha hatalmas, fehér hattyútollak lettek volna, csak épp felfoghatatlanul hatalmasak, persze ha az ember belegondol, hogy egy kifejezetten magas férfi termetű lényt kell az egekbe emelniük… Nem kellett ahhoz látnom az angyalt, hogy tudjam, magas lehetett, hiszen minden angyal magas, akár két és fél méteresek is akadnak közöttük. Tény, az átlag inkább a két méter környékén mozog. Én a százkilencven centimmel alapvetően nagydarab fickónak számítok, de az angyalok között mindig is apróságnak éreztem magamat. Még akkor is, ha nem nőttek nálam magasabbra. Mert nem mindig a méret a lényeg… legalábbis az angyalok jelenlétében semmiképpen.

Csak néztem a feldúlt ágyon szétszórt törtfehér csipkés fodrozódást, amelyet az ablak feletti légkondi szele lágyan, könnyedén borzolgatott. Az ágy ugyanis a szűkös diáklakás egyik hosszanti falát foglalta el, ezenkívül csak egy íróasztal, és a sarokba támasztott, most éppen feltekert jógaszőnyeg fért el benne.

A bűnügyi helyszínelők mostanra végeztek a hálószobában, de még hallottam őket a fürdőből, ami a szomszédos lakással közös használatban volt. Két kezem ökölbe szorult a gumikesztyűben. A cipőmet is nejloncsizma fedte, nehogy tönkretegyem a bizonyítékokat. A jelvényem a nyakamban lógott a zsinórján. A dzsekim alatt a kilenc milliméteres FN 509-em lapult az oldaltokban, öcsikéje, az 503-as most épp odahaza pihent. A kollégáktól kaptam hideget-meleget, amiért nem Glockot viselek, de aztán meginvitáltam őket a rendőrségi lőtérre, hogy kipróbálják az FN-t. Na, azóta már csak az érdekel mindenkit, hogy mennyibe fáj. A helyszínen egyébként nemcsak a szorosan vett kollégáim dolgoztak, nyüzsgött itt mindenféle zsaru, ahogy általában a gyilkossági helyszíneken. Ez volt a menete: kiszállnak a gyilkosságiak, megtalálják az angyali jelenlétre utaló bizonyítékot, és akkor riasztanak bennünket. Hivatalos nevünkön mi volnánk a Metafizikai Koordinációs Egység, de az egyenruhások, meg a sajtó és a média zöme is csak a Pokol és Menny Egységként aposztrofál bennünket, mert az eljárási ügyrendünk nem korlátozódik a jókra, mi biztosítjuk a spirituális térkép teljes lefedettségét, az utca mindkét oldalán mi tartunk rendet. Mert kell valaki, aki fenntartja a rendet az olyan hatalmas erők és lények között, amelyek ha megint egymásnak feszülnek, pikk-pakk szétrúgják a világot. Szó szerint.

Ha az angyaltollak nincsenek, az ügy nemi erőszaknak és gyilkosságnak minősül, és megy a Szexuális Bűncselekmények Osztályához. Csak néztem a tollakat; ahogy odakint esteledett, és a kis ablakon egyre kevesebb fény jutott a szobába, ezüstösen csillogni kezdtek. Abban nem voltam biztos, vajon a szent tűz ragyog-e fel rajtuk, vagy csak én látom a fényt, a fejemben, ahogyan a szellemeket és a látomásokat is látom. A legnagyobb toll olyan fehér volt, hogy szinte kísértetiesen derengett a félhomályban. A többi különbözött, inkább törtfehérnek, a széleken foltosnak tűntek, sőt, mintha kis szín is fröccsent volna a végükre. Nem minden angyalnak volt hófehér a szárnya, de az emberek többsége ezt várta el, ezért ha egy angyal tollat hagyott hátra maga után, akkor mindig ügyelt arra, hogy a legnagyobb hófehér legyen. Biztosra akartak menni, hogy a helyszínre kiszálló zsaruk felismerjék, és rögtön riasszák is a Metafizikai Koordinációs Egységet, azon belül is engem, mert én vagyok a helyi angyalszakértő.

Úgy meredtem arra a nagy tollra, mintha olvasni tudnék benne, pedig az csak hevert élettelenül és még a lepedőnél is fehérebben az ágyon. Nagy evezőtoll volt, olyan hosszú, mint maga az ágy, gondosan helyezték el a peremén. Mintha vonalzóval igazították volna párhuzamosra az ágy szélével, kizárt, hogy bárki is mozdult volna még ezen az ágyon, miután elhelyezték rajta. A többi toll kisebb volt, de e nélkül egy madár akár felemelkedni se lenne képes, csakhogy az angyalok nem úgy repülnek, mint a madarak. Az összes toll a takarón hevert, alá egy sem keveredett, a földre se hullott, pedig ha az erőszaktevő angyal lett volna, amire a tollak utaltak, akkor biztosan nem maradtak volna legfelül ilyen rendezetten. Egyébként az angyaloknak szex közben nem hullik ki a tolluk, még ha durva is az a szex, mert a többségnek nem annyira kemény a szárnya. A masszívabb szárnyakból pedig emberi kéz még a létező legnagyobb erővel sem képes tollakat kitépni. Vagy az angyal maga hagyta itt szándékosan a tollát, vagy valami hatalmas lény – nem az áldozat – kopasztotta meg. Bármibe le mertem volna fogadni, hogy csak a bűncselekmény után helyezte el valaki a tollakat az ágyon. Csak azt nem értettem, hogy miért. Miért olyan fontos az angyaloknak ez a tizenkettő egy tucat főiskolás lány, hogy belekeveredjenek? Isten pontosan tudja, mikor hullik el a legapróbb fecske is, de attól még nem küld mindegyikhez egy angyalt, hogy elkapja. Persze nem is mentették meg a lányt. Brutálisan agyonvert, meztelen tetemére találtak csak rá, amiről ordított, hogy meg is erőszakolták. A boncolás eredményét ki kell várnunk, hogy kimondhassuk ezt a tényt, és ténylegesen nemi erőszaknak minősíthessük, de addig is világos, hogy szexuális bűncselekmény történt. Az orvosi szakvélemény annyit tehet ehhez hozzá, hogy pontos listát kapunk arról, pontosan mi történt a szerencsétlen Megan Borowski testével a halálát megelőzően és utána. Amint átfutott az agyamon a neve, nem tudtam nem magam elé képzelni a tetemét, ahogy összeverten, kifacsartan hever a padlón, a szoba közepén, ahol a gyilkosa hagyta, hogy mint aki jól végezte dolgát sétáljon ki innen. A helyszínen semmi sem árulkodott arról, hogy megbánta volna a tettét, nem igyekezett semmit sem elleplezni, nem takarta le a lány szétvert arcát, meztelenségét. Vagyis feltehetően idegen volt az elkövető, vagy olyasvalaki, aki cseppet se bánta, amit tett. A talált testnedvek és a brutális veréshez szükséges erő alapján nagy valószínűséggel férfi lehetett.

Muszáj volt Megan Borowskit egyszerűen áldozatnak látnom, egy tetemnek, akit egy vagy több ismeretlen támadó ölt meg, mert könnyen elképzelhető, hogy ketten csinálták. Az megmagyarázná például, hogy miért nem kiáltott segítségért. Mert mondjuk az egyik sakkban tartotta az erőszak alatt, hogy ha csendben engedelmeskedik, akkor nem ölik meg – aztán végül mégis megölték. Gonosz tett volt, gonosz, még ha halandó férfi tette is. Persze lehetett az elkövető a Gonosz is, nagybetűvel. Talán ezért hagyták a bűncselekmény helyszínén az angyaltollakat? Hogy ne essék tévedés, és tisztában legyünk azzal, hogy nem ember ember elleni tettével állunk szemben?

Néha az ilyen helyszíneléseken beüt nekem a ritka csendes pillanat, amikor a kötelesség és a feladatok megmagyarázhatatlanul ravasz alakulása folytán teljesen magamra maradok a helyiségben. Most is egymagamban nézegethettem a halott nő ágyát. Bár kicsit sem gondolom komolyan, hogy a véletlen hozta volna ezt a pillanatot. A bűncselekmény talán véletlen események folytán történhetett meg, de az, hogy egy gyanús haláleset helyszínén minden más kollégának hirtelen másutt adódjon dolga… nos, legyen annyi elég, hogy felkészülten vártam, mit kell a Nagykutya szerint észrevennem, meghallanom vagy megéreznem. Talán van itt valahol egy jel, amit csakis én találhatok meg vagy nekem kell megtalálnom. Isten útjai kifürkészhetetlenek, ahogy a Küldönceiéi is, ebben biztos lehettem. A folyosóról behallatszott az egyik technikus átkozódása, mintha valami nagyon nem az elképzelései szerint alakult volna. De ha egyszer égi lények is keveredtek az ügybe, akkor itt semmi sem alakul az emberi elképzelések szerint. Ez fix. Sok éve dolgoztam már az angyalosztályon, és még soha nem futottam bele olyan ügybe, ahol az angyal akár egyetlen tollát is hátrahagyta volna, hacsak nem kellett megküzdenie a menekülésért.

Ha csak egy kisebb toll maradt volna az ágyban, talán gondolhattam volna azt, hogy az áldozatnak angyalszeretője volt. Az angyalok fura figurák, az emberi félre és az angyalira is váratlan hatással lehetnek. Minthogy mi, emberek vagyunk a Nagy Ismeretlen, ha egyszer az angyaloknak kedve szottyan ránk, azzal elcseszhetik a saját örökkévalóságukat és a mi életünket egyaránt – méghozzá pokolira elcseszhetik. Szó szerint. Az is tény, hogy egy kisebb tollat talán észre se vettek volna a helyszínelők. Az angyalszeretőre utaló valós bizonyíték elkerülte volna a figyelmüket. És akkor mostanra még senkinek se jutott volna eszébe bennünket idecsődíteni. Ha az angyalok nem tették volna oda magukat rendesen, akkor most nem állnék itt.

A csend hirtelen súlyossá vált, és tudtam, hogy még ha vissza is lépne a szobába valamelyik technikus a következő percek során, semmit se látna, csak engem. Kivéve, ha természetfeletti képességekkel bír, és látja a láthatatlant, mert akkor bizony mennyei műsorban lehet része.

Az angyal pont előttem mutatkozott meg, az ágy lába és az ablak között. Felállt a szőr a karomon, de a nyakamon nem lettem libabőrös, ebből tudtam, hogy itt bizony angyallal van dolgom, még ha nem is pont azzal, akinek a tolla hátramaradt. Ilyen megmutatkozásra ő nem lenne már képes, hiszen ha egy angyal egyszer testi formát ölt és DNS-t hagy hátra, többé nem manifesztálódhat a semmiből. Márpedig ez az alak itt előttem meg se közelítette a testi létet, ahogy előttem lebegett, vagyis inkább derengett, mert leginkább fényből állt – még a szőnyeget sem érintette.

Fehér és aranysárga fény, még a szeme is sárga fényben lobogott, azonban a tűzhöz semmi köze nem volt ennek a lobogásnak, nem árasztott meleget. Az angyalok, bármennyire tüzesnek tűnnek is, soha nem árasztanak forróságot; az már régen rossz, ha az ember olyan izzó angyallal fut össze, amelynek a hőjét is érzi. Mert az bizony nem éppen angyal. Viszont annak, aki az angyalosztályon dolgozik, nem árt alaposan az eszébe vésnie, hogy a bukott angyalok is angyalok, a démonok pedig, hát, azok már nagyon más kávéházba járnak, mindenesetre az örök érvényű szabály az, hogy ha egy angyal hőt sugároz, akkor fuss; ha a futás nem pálya, akkor imádkozz.

Az angyalszárnyak épp csak nagy vonalakban, szimbolikusan látszottak, az a női vagy férfialak leginkább ember formájú fényből állt, körötte lobogva suhogó fénypalást és persze az a szárnyjellegű fényesség. Ha nagyon őszinték akarunk lenni, leginkább testet öltött dicsfény volt, a dicsőség hajnalpírja.

A hangja férfihangnak tetszett, bár az ennyire ragyogó angyaloknak nincs neme.

– Örülünk, hogy nem szükséges teljes testet öltenünk előtted, Zaniel Havelock nyomozó, hogy megjelenjünk neked.

Nem kifejezetten ilyen felütésre számítottam. Ha egy angyal személyesen manifesztálódik az ember előtt, akkor valami precízen körülhatárolható üzenettel érkezik, mint a Bibliában: Isten fiával áldott a tested vagy Most rögtön menekülj, jön az ellenség. Az Angyalszónokokhoz beszélnek ilyen személyes hangnemben. Az Angelus Dictum, azaz „az angyal szólt”, elnevezés is pont azt hivatott kifejezni, hogy aki az angyal üzenetét átadja, az semmiképpen sem az angyal maga, hanem csak az angyal „szócsöve”. Az angyalok ebben a modorban külsősökhöz soha nem szólnak, de én már voltam egyszer belsős, szóval gyorsan visszarázódtam a régi nótába.

– Ha úgy tetszik, nyugodtan vess le minden emberi formát. Értékelem, hogy ügyelsz a mentális épségemre, és nem zúdítod rám egyből a színtiszta energiaformádat, de velem nem kell óvatoskodnod. Régi motoros vagyok.

– Rendben – mondta, és lehullott róla minden emberi jelleg. Csak a fény vagy láng maradt, vagy valami a kettő közt. Kitöltötte a szoba másik felét, de árnyékot nem vetett és meleget sem adott. A korábbi szabály itt is érvényes: ha árnyékot vet valami, ami ebben a manifesztációban kicsit is angyalnak óhajtja magát kiadni, akkor bizony nem a jó típusú angyal, már ha az egyáltalán.

A fény felém fordította a „fejét”, és én azon ritka kevesek közé tartozom, akik képesek értelmezni ennek a ragyogásnak a testbeszédét.

– Nem az én kényelmem érdekében javasoltad, hogy hagyjam el minden testi jellegemet, hanem hogy lásd, nem vetek-e árnyékot.

Megvontam a vállamat, és igyekeztem nem befeszülni. Ebben az alakban senki sem verekedhet meg egy angyallal, ahhoz nem eléggé „valóságos”, de a test ösztönösen befeszül, mintha a harcolj vagy menekülj reflexnek ebben a helyzetben bármi értelme lenne. Az ember nem tudja megütni a tiszta szellemet, az meg hétszentség, hogy elfutni sem lehet előle, hiszen a szellemszintű angyalok egyszerre bárhol és mindenütt megjelenhetnek, több helyen és több időben is, miközben mindegyik manifesztálódásuk valódi, mert amikor ennyire tiszták, akkor számukra valami egészen mást jelent az idő, mint nekünk. Miközben a mi emberi szemünkben egyszerre jelennek meg több helyen, az angyal számára az az időnek más-más pontjait jelenti. Az idő felfoghatatlanul rugalmasabb annál, mint amilyennek mi, emberek látjuk, ahogy az emberi agyunk felfogja. Határozottan üdvös, hogy a tiszta szellem nem követ el soha semmilyen bűncselekményt, mert különben rohadtul nem tudnánk se elkapni, se megfejteni, se rábizonyítani. Ha ez a tag itt velem végez, megy vissza Istenhez, de az is lehet, hogy újra magába nyeli a mindenekfeletti fény. Az angyali tiszta szellem a hajára kenhetné a tanúvédelmet. Ők szó szerint eggyé válhatnak a fénnyel, megtisztulnak és megújulnak, és tessék, már jöhet is a következő földi megjelenés.

– Tudom, hogy te is keresztülmentél a lángon, és túlélted, de eddig nem tudtam, ez pontosan mit jelent.

Emlékeztem arra, ahogy álltam a nem égető lángok között, amelyek nem vetnek árnyat. Ha a hitem nem lett volna elég erős, akkor a szent tűz elemésztett volna. Pislogva léptem vissza az emlékből a valóságba, és belenéztem az előttem álló angyal sokkal gyengébb fényébe:

– És mit jelent? – kérdeztem.

– Hogy nem másokhoz hasonlóan gondolkodsz. És másképpen is látsz, mint egyébként a hús-vér lát. Te vagy az egyetlen Angelus Dictum, aki elvégezte a képzést, és utána kilépett.

– Nem vagyok Angyalszónok. Zsaru vagyok.

– Rendőrtiszt vagy, de ez még nem jelenti azt, hogy Angyalszónok ne lennél. Különben mit keresnék itt?

Ez ellen nem volt érvem, pedig szívesen megcáfoltam volna az angyalt. Kezdett ez a beszélgetés túlzottan is furába fordulni, ráadásul eltértünk a tárgytól. Csakis azért voltam most itt, hogy megtaláljam a megoldást egy bűntényre. Nem a saját múltamat boncolgatni.

– Talán végig az volt a cél, hogy rendőrtiszt legyek, és így dolgozzak együtt az angyali erőkkel.

– Talán.

És megint félrefordította a „fejét”, mint aki fülel valamire. Márpedig ha így kellett figyelnie, hogy meghallja Isten hangját, akkor bizony már nem tiszta szellem volt, vagy legalábbis már nem sokáig marad az. Már rálépett az ösvényre, amely végén éppolyan testet öltött lény lesz, mint az a másik angyal, akit keresünk. Fentről lejön a küldetésével a tiszta szellem, ám ahogy szóba áll valamivel, ami hús és vér, máris kevésbé lesz ő maga is tisztán szellemi, egyre inkább lesz ő is… testi. Ez itt már többször járt idelent, és beszélt emberekkel. Egy esetleges következő találkozásunkkor valószínűleg férfialakban látom viszont. A hang mindig az első jel, az első lépés a „nemválasztás” irányába.

– Mit kell közölnöd velem, angyal?

– Nem vagy képes felismerni a nevemet?

– Ha akarnám, valószínűleg tudnám, de inkább nem akarom.

– Miért nem?

– Azt akarod, hogy a neveden szólítsalak, és más dolgok érdekelnek, mint ami miatt itt vagy. Pedig olyan sokat még nem időztél hús-vér emberek közelében, hogy ennyire elkalandozz a feladatodtól, angyal.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Hogy talán nem kellene üzeneteket hordanod a Földre. Hogy talán nem vagy erre alkalmas. Mert szerintem az átlagosnál gyorsabban megromlasz itt lent. Szerintem Istennek át kellene gondolnia a munkaköri leírásodat. Jobban járnál, ha a testi lényektől távol fényesítenéd inkább a csillagokat.

– Ítélkezel felettem, Zaniel Havelock. Pedig ez nem a te feladatod.

– Nem adtad át az üzenetet, amellyel Isten hozzám küldött.

A hideg fény lobogó mozdulatot tett. Feltehetőleg megbotlott vagy meghökkent, mintha eddig észre sem vette volna, hogy tényleg ennyire kizökkent a kerékvágásból.

– Igazad van. Bocsáss meg! Az üzenet a következő: A nőnek nem így kellett volna meghalnia. Sok év várt még rá itt, lent a Földön, csak azután hívták volna haza.

– Ha élnie kellett volna, akkor miért halt meg most mégis? – kérdeztem.

– Nem t’om – felelte hányavetin. Igen, ez a nyelvi fordulat is mutatja, hogy elindult a lejtőn.

Nem zavart, hogy ez a válasza, gyakran volt ez így, hogy csak egy konkrét üzenettel jöttek, de magáról az ügyről semmi egyéb tudásuk nem volt.

– Mi jelentősége volt ennek a nőnek, hogy az angyalok a bűntett helyszínén hátrahagyják mellette a tollaikat?

– Teljesen jelentéktelen nő volt.

Nekifutottam még egyszer:

– Ha jelentéktelen volt, akkor mi olyan fontos, hogy a tollakkal jelezzetek?

– Meg kell találnod a gyilkost, Havelock nyomozó.

– Ha emberi lény ölt, akkor a rendőrség is kinyomozná.

– Ha nélküled bukkannak a gyilkos nyomára, akkor még többen halnak meg, és még több förtelem történik.

– Úgy érted, nemi erőszak?

– Ezt nem értem – mondta az angyal, és tudom, hogy komolyan beszélt. Az ennyire szellemi, ilyen kevéssé testi angyalok egyszerűen nem fogják fel a testi dolgokat, semmit, ami a szexszel, éhséggel vagy a mellékhelyiséggel kapcsolatos. Az ennyire „valós” a tiszta szellem számára felfoghatatlan.

– Mit értesz förtelem alatt?

– Dolgokat, amelyeknek nem lenne szabad megtörténniük.

Próbáltam kiokoskodni a kérdést, ami ténylegesen segíthetne a gyilkos nyomára bukkanni. Aztán leesett, hogy úgy fordulok az angyalhoz, mintha újra tizenkilenc éves Angyalszónok-tanonc lennék, nem rendőr.

– Hol van most a gyilkos?

– Az rejtély előttünk.

– Rejtély? Hogy rejtőzhet el bárki az angyalok elől?

– Angyalszónok vagy, felelj meg a saját kérdésedre.

– Nem vagyok Angyalszónok. Nyomozó vagyok.

– Akkor miért tartottad meg a Zaniel nevet? Miért nem vetted vissza az angyali helyett az eredeti nevedet?

– Mire kiléptem, már hozzám nőtt a Zaniel. Életem legnagyobb részében így szólítottak. Én magam is ezen a néven gondoltam magamra – mondtam, és csak utána esett le, hogy védekezni próbáltam az angyal előtt, teljesen feleslegesen. – A kiképzést végigcsináltam, ezzel a nevet is megszereztem magamnak, azt kezdek vele, amit akarok. És én úgy döntöttem, hogy megtartom. Ennyi.

– Ennyi, Zaniel?

– Ne szólíts a keresztnevemen!

– Szólítsalak inkább a másik neveden, amelyen minden ember nevez? Hívjalak én is Havernak?

– Inkább ne! – vágtam rá. Elég idegesítő gondolat volt, hogy egy tüzes angyal Havernak szólítson, mintha az is az üzenet része lenne, és egy mennyei szózatban a ver soha nem veszi jól ki magát. Miközben ez csak egy szimpla becenév volt, még a seregből hoztam magammal, és pont.

Az angyal rám nézett, és az arca hirtelen kilépett a lánglétből, valamivel emberibbé vált, vonásai lettek, nem mintha testet próbált volna ölteni, hanem mintha azt próbálná eldönteni, hogy később, ha majd testibb angyal lesz, milyen vonásokat akarjon. Egész komolyan fenyegette már a lehetőség, hogy elveszíti tiszta szellemi jellegét. Ha tényleg Angyalszónok lettem volna, ezt jelentem azoknak, akiknek a szavát elvileg meghallgatja Isten. Most viszont csak óva inthettem magát az angyalt, ezt pedig már megtettem. Az angyaloknak nincs szabad akarata, ám minél több időt töltenek a halandók síkján, annál közelebb kerülnek ahhoz, hogy legyen.

– Remek, Zaniel Havelock nyomozó. Akkor megtaláltad már minden kérdésedre a választ?

Beletelt pár másodpercbe, míg leesett, mire céloz. Az én figyelmemet is alaposan elvonta az angyal. Rég volt már, hogy ebben a nyers formájukban a közelükben lehettem. Be kell valljam, jó érzés volt ilyen közel kerülni az erőhöz – mintha évek óta dideregnék kint a hidegben, és akkor végre találok egy kis parazsat, amely felett átmelegíthetem a kezemet.

– Az ellenfél néha képes elrejteni a csicskásait az angyalok elől – mondtam.

– Igen.

– Ha démon követte volna el a bűntényt, az egész szobán érződne a gonosz. De nem érződik rajta.

– Nem érződik, pedig kellene.

– Vagyis a gyilkos egy démon.

– Nem, pedig elvileg annak kellene lennie.

– Ezt nem értem.

– Mi sem – felelte erre az angyal.

Rámeredtem, és azt kívántam, bár lennének arcvonásai, hátha azon jobban eligazodnék. Pusztán a felötlő gondolatra elkezdett megtestesülni az arca, felette a lángoló hajkorona… Leállítottam magamat, hogy ne gondoljak az angyal alakjára. Azért kellett visszafognom a képzeletemet, mert a hús képes befolyásolni a szellemet. Nem az angyalszónoki tanulmányok segítettek abban, hogy a kedvem szerinti alakba kényszerítsem az angyalt. A képzésem során éppenséggel azt tanultam meg, hogy hogyan állítsam le magamat, mielőtt ez megtörténne. Ez részben biztonsági óvintézkedés volt, hogy a testet öltő angyal felbukkanása ne tébolyíthasson meg bennünket, embereket. Részben pedig sokkal összetettebb volt ennél a magyarázat. Mély levegőt vettem, és elengedtem a vágyat, hogy emberi arcvonásokat akarjak látni az előttem álló fényformán, amitől az még jobban eltávolodott mindentől, aminek köze van a testhez. Helyes.

– Azt mondod, ti, angyalok sem értitek, hogy micsoda a gyilkos?

Éreztem, ahogy megint mozdul, és aztán hallgatózik. Átfutott az agyamon, hogy ha hegyezném a fülemet, ha odatenném magamat, akkor én is meghallhatnám a szférák zenéjét, a valóságot mozgásban tartó teremtés fényes nyelvét. Leküzdöttem a késztetést, mert pontosan tudtam, milyen veszélynek tenném ki ezzel magamat és… másokat.

– A gyilkos olyan valami, ami nem létezhetne.

– Vagyis?

– A dolog, ami nem létezhetne, megváltoztatta ennek a nőnek a sorsát. Ha ez folytatódik, akkor még több sors változik meg, és felborulhat az isteni terv.

Pislogva meredtem a ragyogó angyalra, és próbáltam lenyelni a semmiből jött gombócot a torkomban.

– Csakis a szabad akarat változtathat bárki sorsán, az isteni tervbe viszont nem avatkozhat bele senki – mondtam.

– Némelyik embernek a sorsa olyan precízen meg van írva, hogy a szabad akarat az esetükben nem igazán jön szóba – felelte az angyal, de az isteni tervvel kapcsolatos részre nem reagált. Nem ágáltam, mert ha egy angyal valamiről nem akar beszélni, akkor nem is fog, szóval kár is erőltetni az ilyesmit. A külsejüket megváltoztathatja az emberi képzelet, de a gondolataikba nem ad semmi betekintést.

Megráztam a fejemet.

– Tisztában vagyok vele, hogy neked ezt kell hinned, de én a magam részéről nem értek egyet.

– Cselekedj és gondolkodj a szabad akaratod szerint, Havelock nyomozó!

– Úgy lesz. De visszatérve Megan Borowskira. Ő is azok közé tartozott, akinek olyan precízen megírták a sorsát, hogy a szabad akarat elvileg nem változtathatott volna rajta?

– Igen.

– De akkor hogy lehet, hogy valaki agyonverte, és ezzel megsemmisítette a sorsát?

– Ez kitűnő kérdés, Havelock nyomozó.

– És tudod rá a választ?

– Azt mondták, máshol kell lenned ahhoz, hogy megtaláld rá a választ.

– Hol máshol?

– Segítek neked, hogy ráébredj, hová kell menned.

– Hogyan?

A hátam mögül elcsukló kiáltás hallatszott, majd nyomozótársam, George Gimble hangja:

– Szent kibaszott Isten, ez egy lángangyal! Azt a szent szart!

Az angyal elnézett mellettem Gimble-re, aztán eltűnt. Csak úgy. Persze az is lehet, hogy elmondta mindazt, amiért jött, vagy… megfordultam: Gimble tátott szájjal meredt az angyal hűlt helyére. A bőre olyan sápatag volt, hogy a szeplői élesen kirajzolódtak rajta, zöldesbarna szeme túl szélesnek bizonyult, már-már teljesen vörös, rövid haja kontrasztosan felnagyította. Százhatvannál nem sokkal nőtt nagyobbra, ráadásul óvodáspofája volt… nem csoda, hogy folyton elkérték az igazolványát: senki se hitte volna, hogy jócskán túl van már a huszonötön is, de arra meg szabályosan körberöhögték, ha azt állította, hogy idén lesz harminc. Az egységnél még így is ő volt a legfiatalabb, és csakis azért kerülhetett be, mert látta a szellemi lényeket. Bár látta őket, olyan tapasztalata nem volt az angyalokkal, mint nekem. Az egységnél amúgy senkinek. Ahogy az angyal maga mondta: én vagyok az egyetlen, aki elvégezte az Angyalakadémiát, aztán dobbantott, nem állt be Angyalszónoknak, vagyis nem lett belőle amolyan dicsfényes titkárnő. Az Angyalszónok dolga üzeneteket átvenni, infókat leadni azoknak, akik az Akadémiára jönnek, a kérelmezők nevében feltenni a kérdéseket az angyaloknak, vagy néha levadászni a fentről érkező sürgős üzenet Jónásként vonakodó címzettjét – hiszen senki se menekülhet a sorsa elől, pláne, ha Istennek különösen kiemelt szándékai vannak vele. Jó, oké, Megan Borowski végül elmenekült a sorsa elől, pontosabban valaki ellopta tőle az életével együtt.

– Mit mondtam az égi lények jelenlétében elkövetett káromkodásról, Gimble? Különösen a Menny, Isten, Isten anyukája, a szentek, az Istenség és más szellemi lények káromlása tekintetében?

Gimble összeszorította a száját, mint aki ténylegesen zavarba jött:

– A Menny, Isten, Isten anyukája, a szentek, az istenségek és más szellemi lények káromlása feloszlathatja a magas szellemi jellegű lények jelenlétét, vagy menekülésre késztetheti őket a bűncselekmény helyszínéről. Nem mintha bűnösek lennének, csak a nyelvhasználatunk érinti őket kellemetlenül.

– Ahogy mondod – bólogattam.

– Jézusom… Jesszuska, Haver, annyira sajnálom. Csak még soha nem láttam ilyet. Vágod, még a filmeken sem öltik fel ezt a formát, szóval nekem csak a mesékből meg rajzokról ismerős a téma.

Nagyot sóhajtottam, aztán nem tudtam nem elmosolyodni rajta.

– Jó, hát az első alkalom mindenkinek nagy dolog.

– Te hány évesen láttál ilyet először?

– Tizenhárom.

– Jézusom… mármint Jesszuska! És nem szartad össze magadat?

– Már hogyne szartam volna.

– És mit csináltál, amikor először így láttad? Mármint angyalt a tiszta formájában. – Hirtelen hullafehérre sápadt. Szerencsére idejében mozgásba lendültem, és pont odaértem hozzá, amikor kifordult a szeme, és elkezdett összecsuklani, mint egy colstok. A derekánál kaptam el, mivel azonban jóval magasabb voltam, a legegyszerűbb az volt, hogy ölbe kapjam ernyedt testét.

– Elájultam – feleltem a kérdésére.

MÁSODIK FEJEZET

Gimble a mentőben se tért magához. Onnan tudom, hogy végig mellette voltam, biztos, ami biztos: mert lehet, hogy a régi, vidám énje tér magához, de lehet, hogy nem. Ezért ragaszkodtam hozzá, hogy a mentőben kísérjem be a kórházba, nem pedig a mentősök javaslata szerint a saját kocsimmal. Nem érdekelt az se, hogy hány kórházi köpenyes próbál később a kórházban a lefüggönyözött ágya mellől és a vizsgálóasztal mellől elhajtani, kitartóan maradtam. Csak annyi időre hagytam magára, amíg a biztonsági őr kíséretében elvittem a kórházi széfbe Gimble fegyvereit. Amikor a biztonsági ember felvetette, hogy a saját tűzerőmet is hagyjam a rekeszben, elhárítottam a javaslatot, mondván, hogy ami Gimble-t megtámadta, még visszatérhet, ami persze orbitális hazugság volt, de tevőleges kényszer nélkül soha nem adom ki a kezemből a fegyvereimet. Csakis akkor, ha nagyon muszáj. És most egyáltalán nem ítéltem úgy, hogy muszáj.

Végül az is bekövetkezett, hogy Gimble-t – a társaságomban – felszállították a legfelső emeletre, vagyis a Metafizikai Sérülések Osztályára. Ő továbbra is öntudatlanul feküdt az ágyban, miközben én próbáltam a doki kérdéseire válaszolgatni. Dr. Paulson pár centivel még nálam is magasabb volt, alsó hangon is százkilencvenkettő, és a fehér köpeny csak még szikárabbnak, egyszálbelűbbnek mutatta. Mellette izmos bikának éreztem magam abban a bizonyos porcelánboltban.

– Komolyan mondja, hogy egy angyal tette ezt vele?

Mély lélegzetet vettem, lassan kifújtam. Elmondtam már ugyanezt a sztorit a mentősöknek, féltucatnyi nővérkének és legalább egy rezidensnek, aki felhajtotta nekem az ügyeletes főorvost. Gondolom, úgy érezte, hogy az angyal kiváltotta kóma kezeléséhez neki még nincs meg a kellő rutinja.

– Gimble nyomozó akkor ájult el, amikor tiszta formájában meglátta az angyalt, bár az nem tett ellene semmit szándékosan.

– Eddig úgy tudtam, hogy az angyalok mindent szándékosan tesznek – vetette ellen Paulson doki.

– Istent leszámítva senki sem tökéletes.

– De az angyalok azok – jelentette ki, mintha ez tény lenne.

Mosolyogva próbáltam kiokoskodni, hogyan is közöljem vele finoman, sértődés vagy túlmagyarázás nélkül, hogy rohadtul téved. Vigyáznom kellett vele, elvégre ő volt az osztályvezető főorvos, és ha ő berág rám, akkor kidobhat Gimble mellől, márpedig az nem opció.

– Talán azt gondolta, mármint az angyal, hogy Gimble nyomozónak nem árthat ezzel – mondtam, még ha tisztában is voltam azzal, hogy ez mennyire nem igaz. Az angyal hangyányit se gondolt Gimble-re, csakis az üzenete érdekelte, és hogy átadja nekem. A küldetésen lévő angyalok képletes szemellenzőben járnak.

– Maguk mindketten a Pokol és Menny Egységnél szolgálnak. Ha magának nem lett baja, akkor neki miért?

– A Metafizikai Koordinációs Egység nem csak mennyei és pokoli esetekben jár el, így nem mindenki egyformán profi az angyalokkal.

– Maga viszont az.

– Én az vagyok.

– Biztos benne, hogy ténylegesen angyal volt? Nem csak annak adta ki magát? Az megmagyarázná, hogy a kollégájának miért eshetett baja a találkozástól.

Újabb mély levegő, újabb lassú kilégzés. A doki nem ismerte a szakmai profilomat, nem tudhatta, hogy ezzel vérig sértett. Isten az égben, még az egységnél se volt mindenki teljesen tisztában a szakmai profilommal, akkor meg mit rágok be egy egyszerű dokira?

– Meg tudom különböztetni az angyalokat a magukat angyalnak kiadó dolgoktól.

– Volt már olyan betegem a sürgősségin, aki szárnyas démonokat látott, Havelock nyomozó.

– Fent és lent egyaránt akad mindenféle szárnyas lény, ami soha nem volt angyal, és a legtöbbnek nem sok köze van az ábrahámi vallásokhoz, doktor.

– Ábrahámi vallások? Ja, hogy a keresztények, a zsidók és a muzulmánok.

– Pontosan.

– Amióta az orvosin elvégeztem a metafizikai orvoslási kurzusokat, soha nem hallottam így emlegetni őket.

– Ezek szerint maga nem vallásos, Paulson doktor.

– A nővéremmel úgy szoktunk ezen élcelődni, hogy bennünket light zsidónak neveltek – mosolygott.

– És az orvosi pályán még nem találkozott semmi olyannal, ami közelebb vitte volna a valláshoz?

– Láttam bőven csodákat és átkokat is – ingatta a fejét –, egyformán működött mind. Fehér és fekete boszorkák varázsigéivel is találkoztam bőven. Azt hiszem, túl sokat is láttam ahhoz, hogy bármelyikben hinni tudjak.

Szívesen megérdeklődtem volna, hogy az olyan betegségekkel mihez kezd, amelyeket csakis a hit gyógyít, vagy azokkal a veszedelmekkel, amelyektől csakis a hit védhet meg, de inkább befogtam. Az ő döntése. Ha a Nagykutyának nem sikerült meggyőznie, hogy csatlakozzon a nyájhoz, akkor ki vagyok én, hogy változtathatnék ezen? Tudom, hogy elvileg mindenkit az egyetlen, igaz útra kellene térítenem. Csak az ezzel a bibi, hogy már nem vagyok biztos benne, hogy ez az egyetlen út a Paradicsomba. Már tizenkilenc éves korom óta nem tudom ezt hinni.

– Tiszteletben tartom a döntését – mondtam végül.

– Ezek szerint maga vallásos.

– Mondhatjuk.

Várakozón nézett rám, de én csak mosolyogtam.

– Mi van, nem is próbál a saját hitére téríteni?

– Azzal nem segítek Gimble nyomozón, ha az Istenbe vetett hitemről kezdek értekezni.

– Mármint az Istenségbe vetett hitéről, Havelock nyomozó? – szólt közbe egy mély hang a függönyön túlról.

– Elnézést, Charleston hadnagy – mosolyodtam el –, kiment a fejemből, hogy píszí legyek.

Nagy, sötét kéz húzta szét a függönyt, és belépett mellénk a főnököm. Adinka Charleston hadnagy többi testrésze is illett a kezéhez: magas volt, mint a doki, de alkatilag inkább hozzám hasonlított. Futballösztöndíjjal járt fősulira, támadóként két évet játszott a profi ligában, de aztán közbeszólt pár sérülés. Épp csak leheletnyit vastagodott deréktájt az akkori énjéhez képest. Az őszülő haját leszámítva nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint az íróasztalán sorakozó képein a Denver Bronco mezében.

– Többet ne feledkezz meg róla! Nem szeretnénk, ha a doktor úr érzéketlennek és tiszteletlennek tartana bennünket – közölte nagy komolyan, de én tudtam, hogy nagy kalap szarnak tartja az új píszí előírásokat, mert kerek perec annak nevezte őket, amikor lenyomta nekünk a kötelező fejtágítót a témában. Egyelőre nem vágtam, miért provokálja a dokit. Vagy engem. A lényeg, hogy valamelyikünket provokálta.

– Igen, hadnagy – vetettem rá egy fürge oldalpillantást, hátha leolvasok valamit a képéről.

Ő Gimble-t nézte, aki az ágyában még apróbbnak látszott, mint az életben. A mosoly teljesen eltűnt a hadnagy arcáról.

– Tehát, hogy fogja felébreszteni a fiamat, doktor?

– Ha tényleg angyalt látott, akkor nem kellene kómában lennie, ő mégis kómában van. Amint kiderítjük, hogy mi tette ezt vele, máris tudni fogjuk, milyen terápiát alkalmazzunk.

– Az angyal megérintette? – kérdezte Charleston.

– Ha megérintette volna, akkor halott lenne – ingattam a fejemet.

– Én úgy tudtam, az angyalok gyógyítanak az érintésükkel – akadékoskodott Paulson.

Charlestonnal kórusban ráztuk meg a fejünket.

– Magyarázd el te, Havelock, te vagy az angyalszaki.

– Ha azért küldi őket Isten, hogy gyógyítsanak, akkor igen, de ha tiszta szellemi formában látjuk őket, lángként, ahogy most történt, akkor parancsot teljesítenek, és ennek nem gyógyítási parancsa volt.

– Hanem mi?

– Üzenetet hozott.

– A betegnek?

– Nem, nem Gimble-nek – ráztam a fejemet.

– Magunkra hagyna egy percre az emberemmel? – mosolygott Charleston az orvosra udvariasan, nem jókedvében.

Dr. Paulson vette a lapot, vagy inkább megragadta az alkalmat, hogy a többi betege után nézzen. A lényeg, hogy magunkra hagyott bennünket.

Charleston hadnagy arcáról lehervadt a mosoly, barátságtalan türelmetlenséggel mért végig:

– Vagyis neked hozott üzenetet az angyal?

– Át is adta.

– Velem te ne barkochbázz, Haver! Az egyik emberem öntudatlanul fekszik a kórházban, és senkinek sincs fogalma arról, hogy miért történt, vagy hogy hogyan ébreszthetnénk fel. Tisztességes választ kérek!

Elmondtam neki azt a keveset, amit az angyal mondott. Itt még kevesebb értelme volt, mint a bűnügy helyszínén.

– Tehát a gyilkos nem démon, de valahogy a Sátán tervének előmozdítója? – összegezte Charleston.

– Az Ellenfélnek, igen.

– Az is csak a Sátán, nem?

– Az Angyalakadémián így tanultuk.

– A lényeg, hogy ugyanarról a lényről beszélünk.

– Ugyanarról, igen – mondtam.

– Lehet, hogy megszállták a gyilkost?

– Az angyalok is tisztában vannak a megszállottság fogalmával, hadnagy. Ez valami új, vagy más, vagy szokatlan. Bármi legyen is a gyilkos, az angyalok nem értik, mi ez a valami, ami azonban elég hatalmas ahhoz, hogy elrejtőzzön az Égi erők elől.

– Ha nincs szó megszállottságról, akkor a forró nyom, amiről be kell számolnom, máris jegesre hűlt.

– Miféle nyom? – kérdeztem.

– A bérházzal szemközti parkolót bekamerázták. Van felvételünk egy férfiról, aki nagyjából a gyilkosság idejében hagyta el az épületet. Könnyen lehet, hogy ő a gyilkos, és mintha véres lenne az inge. Csakhogy ez a srác biztos, hogy nem természetfeletti.

– Srác? Vagyis be tudtuk azonosítani?

– Marc Cookson. Tizenkilenc éves. Az utolsó féléve olyan csapnivalóra sikerült az UCCA-n, a Kaliforniai Egyetemen, épp az Angyalok Városában, hogy felfüggesztették a tanulmányi státuszát. Több diáklány is panaszt tett már az erőszakos viselkedésére. Semmi fizikai, csak az a nem ért a szóból fajta, akit hiába próbálnak a lányok lepattintani, egyre csak nyomul; vagyis nincs semmi erőszakos vagy törvénybe ütköző a múltjában, mindössze a társas normáknak nem tud megfelelni, súrolja a zaklatás kategóriáját. Feláll tőle az ember hátán a szőr. Többek között korábban már az áldozat is tett rá panaszt.

A főnökömre néztem, és éreztem, ahogy megugrik bennem az adrenalin, mint amikor kezd összeállni a kép, és végre megoldjuk az ügyet.

– Már meg is találtuk?

– A kollégiumban nincs, a szobatársa pedig a szemeszter közepén átiratkozott egy másik egyetemre, és szóval nem volt kit kikérdezni.

– Találtatok a szobájában fekete mágiára vagy démonológiára utaló jeleket?

– Kénytelen voltam átadni a kutatást, mert közben hívtak, hogy az egyik emberem kórházba került – morogta sokatmondó pillantással.

– Bocs, hadnagy.

– Egyelőre nagyon úgy tűnik, hogy Mark Cookson lehet a mi emberünk, Haver. Csak az angyalod üzenete zavar be a képbe, mert az alapján egy kanos és rossz társasági készségekkel bíró, de egyébként büntetlen előéletű kamasznál veszélyesebb elkövetőt kell keresnünk.

– De ha találnak fekete mágiára utaló jeleket a szobájában, akkor még lehet ő a veszélyesebb elkövető.

– Ha ő az, hát éppen őt magát is keressük. Felső középosztálybeli családból való, szóval nem tudja, hogy kell meghúznia magát a rendőrség elől. Hamar meglesz, és ebből valahogy az az érzésem támad, hogy mégsem ő az emberünk, mert ha ennyire szimpla az ügy, akkor minek kellett az angyali hírnök?

– Gőzöm sincs. Már az sem normális, hogy engem keresett meg az angyal az üzenettel, amikor az Akadémiára kellett volna mennie vele, egy Angyalszónokhoz, az továbbadta volna a rendes eljárás szerint az összekötőnek, az a titkárságnak, és végül hívták volna az ügyeletes prófétát. Ez a normál módja ennek.

– És az mennyi időt vesz igénybe?

– Jó pár órát – mondtam elgondolkodva. – Vagy napot.

– Gyilkossági ügyben nyomozunk, Haver; nyilván Isten is megsejtette, hogy ennél kicsit sürgősebb, hogy megkapjuk az infót.

– A Nagykutya azt tesz, amit akar.

– Tehát azért személyesen neked küldte az üzenetet – sóhajtott a hadnagy –, mert tudta, hogy mielőbb értesülnünk kell róla.

– Elképzelhető. De a tizenkét év alatt, amióta leléptem az Akadémiáról, még soha nem fordultak hozzám személyesen üzenettel.

– Azóta nem beszéltél angyallal, amióta kiszálltál?

Félrefordultam, mert bármi átfuthatott az arcomon. Gondosan próbáltam megfogalmazni a gondolataimat, mert Charleston nem csak remek zsaru, de vudu pap is, akinek megvan a maga mágiája, amellyel belekukkanthat az ember gondolataiba, ha pontosabban akarja érteni a motivációit.

– Folyamatosan használom az angyaltudásomat és a mágiámat azóta is, de eddig egy hírnök sem keresett engem személyesen az üzenetével, mintha változatlanul Angyalszónok lennék.

– Pedig Angyalszónok vagy, és egyben nyomozó is, aki történetesen ezen az ügyön dolgozik. Vagyis te vagy a tökéletes célszemély, akihez a bűnténnyel kapcsolatos üzenetet el kellett juttatni.

– Nem vagyok Angyalszónok.

– Hivatalosan talán már nem, de akkor is képes vagy tárgyalni velük, és nem esel kómába közben. Ahogy annál nagyobb bajod sem lesz.

Lassan, embereset sóhajtottam, mert pont ezeket a nagyobb bajokat igyekeztem kizárni a tudatomból.

– Ha csak egy pillanatra is elérte volna a szent tűz Gimble-t, már halott lenne.

– Vagy őrült – bólintott Charleston.

– Ezt még nem zárhatjuk ki, főnök. Meg kell várni, hogy magához térjen.

– Komoly esély van rá?

– Bármi elképzelhető. Lehet, hogy nem fog emlékezni semmire, lehet, hogy üvöltve tér majd magához, vagy erőszakos lesz, esetleg túlüdvözült.

– Túlüdvözült? Az meg mi?

Hatalmas sóhajtás zökkentett ki bennünket a beszélgetésből. Az ágy felől érkezett. Odanéztünk, Gimble vállára tettem a kezemet, hogy ha egyből ki akarna ugrani az ágyból, erőszakoskodna, bántani akarna minket vagy önmagát, akkor lefoghassam.

– Halihó, Haver! – pislogott fel rám.

– Helló, George! – mosolyogtam rá szélesen, mert normálisnak tűnt.

– Helló, hadnagy!

– Nyomozó, hogy vagy?

– Angyalt láttam. Haver mesélte, hogy angyalt láttam?

– Említette, igen.

– Gyönyörűséges volt, annyira gyönyörű, mintha maga a nap ragyogott volna velem szemben abban a szobában, csak neki szárnyai voltak, méghozzá tűzből. Elképesztő volt, nem igaz, Haver? Mondd meg a hadnagynak, hogy mennyire elképesztő volt az angyal! – fogta meg a vállán nyugvó kezemet. – Mondd el neki, Haver, mert én nem találom a szavakat! – Azzal halkan sírdogálni kezdett. Az arcán áhítatos boldogság ragyogott a könnyek alatt, és a kezemet sem akaródzott neki elereszteni. Ismerős arckifejezés volt, más Angyalszónokokon sokszor megfigyelhettem. Meg a tükörben. Szó szerint olyan érzés volt, mintha az ember Isten választott hitében újjászületett volna.

Gimble kezét fogva néztem fel a főnökünkre:

– Ez a túlüdvözült.

HARMADIK FEJEZET

Aztán már nem sírt tovább, csak feküdt áhítatos boldogságban. Tucatnyi oka lehetett volna ennek a boldogságnak – igaz szerelem, friss apukaság s a többi –, amikor együtt örültem volna vele, csakhogy én magam is láttam az angyalt, és mégsem csattantam ki a csodától. Nem mondom, jó érzés volt Gimble közelében lenni, a boldog elégedettség hullámai szinte megtöltötték a kórtermet. Az ügyeletes nővérke bejött csekkolni az életfunkcióit, és utána cseppet sem akaródzott neki távozni, csak fecsegett vele és mosolyogva fürdőzött a kisugárzásában. Gimble maga megállíthatatlanul mosolygott: amíg az utóhatás ki nem kopik belőle, az egész világot a keblére tudná ölelni.

Charleston hadnagy félrevont a folyosón, és halkan duruzsolt a fülembe, míg a nővérkék szépen összegyűltek odabent Gimble ágya körül.

– Mennyi ideig tart ez?

– Órákig, napokig vagy hónapokig – vontam vállat.

– Azt mondod, az egyik nyomozóm helyett egy üdvözült képű prédikátort nézhetünk hónapokig?

– De lehet, hogy egy óra alatt kikopik.

Közben két újabb nővérke érkezett a folyosón, azok is bementek Gimble kórtermébe. Aggodalmasan mentünk utánuk, hátha vészhelyzet miatt gyűltek össze négyen is a nyomozónál, de Gimble csak az angyalos sztorijával haknizott nekik.

Dr. Paulson mogorván nézett be a küszöbön:

– Hova a nyavalyába tűnt az összes nővér?

Magunk mögé böktünk, a doki pedig dühösen belépett.

– Más beteg is fekszik még az osztályon, hölgyeim és uram!

Mentegetőztek, kissé zavarba jöttek, pironkodtak is talán, maguk se nagyon értették, hogy miért lettek hirtelen ilyen sokan, amikor az itt fekvő beteg láthatóan nem szorul ápolásra.

Dr. Paulson úgy hajtotta ki őket, mint a gyerekeket futkározni a szabad levegőre a tévé elől. Rá láthatóan nem hatott Gimble üdve – rám meg Charlestonra sem, de bennünket kiképeztek arra, hogyan álljunk ellen mindenféle metafizikai hatásnak, a dokit viszont nem. Akkor hogy csinálta?

Ingerülten, már-már indulatosan mért végig bennünket, de a hangja udvarias maradt:

– A mániás vallásossággal semmi gond, már hívtam hozzá valakit a pszichiátriáról. De miért hat a nővérekre?

Magamra vettem a kérdést, hiszen Charleston sem győzte elégszer hangsúlyozni, hogy én vagyok az angyalszaki az egységben.

– Az angyali találkozás néha dicsfényködbe burkolja azt, aki megtapasztalta. Isten közelségétől megmámorosodik az ember, és ezt mások néha ragyogásként tapasztalják meg. És az embereket általában vonzza mindaz, amitől közelebb kerülhetnek az isteni jelenléthez.

– Azzal tisztában vagyok, hogy az ember beleőrülhet abba, ha angyalt lát tiszta formájában. Gyakori az amnézia is, olyankor egyáltalán nem emlékszik semmire az, aki átélte az élményt, vagy éppúgy jár, mint a nyomozó, és evangéliumi mámorban úszik. De olyasmit soha nem olvastam semmilyen szakirodalomban, hogy ez fertőző is lehet.

– Elég ritka mellékhatás – bólintottam.

– Még én se hallottam róla – méregetett Charleston a dokival együtt barátságtalanul.

– Talán azért van, mert Gimble maga is látó, és a mágiája elvegyül a védősztorival, amit az agya konstruált.

– Miféle védősztorival? – kerekedett el Charleston szeme.

Kérdő pillantást vetettem rá, hogy tényleg azt akarja-e, hogy egy külsős előtt mindent kiteregessek, de nem érdekelte a diszkréció.

– Paulson doktor felelős Gimble kezeléséért, Havelock. A hatásos kezeléshez ismernie kell a részleteket.

– Ott a pont, hadnagy – adtam meg magam, és a doki felé fordultam. – Én is láttam az angyalt, és abszolút nem az a fényességes-ragyogásos, kerubtáncos gyönyörűség volt, ahogy Gimble meséli. Természetesen rendkívüli volt, és lenyűgöző, de annyira nem extra, mint ő mondja.

– Azt mondja, hogy olyasmit látott, amit maga nem? – vetette fel Paulson.

– Csak azt mondom, hogy egyelőre nem tisztázott, mindenki ugyanolyannak látja-e ugyanazt a spirituális lényt. Elméletben ugyanazért látjuk a szellemeket, de minthogy a felvételeken nem megfigyelhetőek, talán az agyunknak az a része érzékeli őket, amely az álmokat is létrehozza a fejünkben, nem pedig a valóság érzékelésére szolgáló részek.

– Vagyis amit maga látott és tapasztalt, talán teljesen különbözik attól, amit a kollégája látott és tapasztalt.

– Igen.

– De hol van itt a védősztori?

– Lehetséges, hogy pontosan ugyanazt látta, amit én, de az ő elméjének ez túlságosan is sok és hatalmas, képtelen lenne feldolgozni, ezért az elméje, hogy meg ne bomoljon, egy csodásabb látomást kreált belőle, hogy ne legyen annyira rémisztő és idegen, mint az igazság.

– Valahogy úgy, ahogy a nagy megrázkódtatást átélt áldozatok is másképpen emlékeznek arra, ami velük történt?

– Igen, csak az ő esetükben az elme az érzelmileg vagy mentálisan elviselhetetlentől próbálja megóvni az egyént.

– A spirituális aspektust se hagyd ki, Havelock; Gimble esetében is fontos lehet, mert talán a hitbéli meggyőződését találta telibe az, hogy a saját szemével látott angyalt – egészítette ki a mondókámat a hadnagy.

– Meglehet, bár az esetek többségében ez a fajta fénylő boldogság nem tart ki olyan hosszasan, hogy a vallásos szokásokat is módosítsa. Imádkozom, hogy Gimble esetében is így legyen.

– Mert? – kérdezte Charleston.

– Mert az ilyen hit bírja rá az embereket, hogy felrúgják az addigi életüket, felmondjanak, eladják mindenüket, hogy a szegények megsegítésére szánhassák az életüket, meg hasonlók.

– És az annyira rémes?

– Ha nem mély, hitbéli meggyőződésből fakad, hanem az elme önvédelméből, akkor nagyon is.

– Mit számít a motiváció, ha egyszer mindenképpen jó ember leszel? – tudakolta Charleston.

– A feleséged mit szólna, ha este azzal mennél haza, hogy adjátok el a házat, fogjátok a megtakarításaitokat, tegyetek pénzzé mindent, ami értékes, és adjátok a szegényeknek, hogy mostantól csakis a hajléktalanok és nyomorultak életének jobbításával törődjetek?

Charleston egy hosszú pillanatig rám meredt, majd nagyot kacagott.

– Azt gondolná, hogy megbuggyantam, és nem lenne rá hajlandó. Nagy eséllyel megpróbálna bedugni a zárt osztályra megfigyelésre.

– Na, hát pont ennyire háromszázhatvan fokos változás az ilyen, hadnagy. Nem éveken át tartó útkeresés eredménye, hogy végre megtalálta helyét a világban vagy az Istenség tervében. Olyan inkább, mintha egy világos szobában felkapcsolnánk a villanyt. Nem a spirituális növekedés fényébe jut az addig sötétben botorkáló, elveszett lélek, hanem elvakul a reflektorfényben, és már azt sem látja, hogy addig mennyire örömteli életet élt.

– Jó, de miért van mindez hatással a nővérekre? – tért vissza Paulson az eredeti kérdéshez.

– Mint mondtam, talán azért, mert Gimble maga is látó.

– Milyen jellegű a képessége?

– Empata – mondta Charleston, és most én hallgattam mélyen. Ha a főnök nem óhajtja a doki orrára kötni, hogy Gimble mivel is dolgozik pontosan, akkor az az ő dolga. Részemről rendben van, hogy nem bizalmaskodunk a civilekkel.

– Fogadó vagy kivetítő empata? – érdeklődött a doki, vagyis az átlagnál sokkal jobban odafigyel az áldott amerikai honfitársakra. Százból kilencvenkilencen nem tudják, hogy többféle empata létezik, hogy a tehetségük többről szól, mint hogy átveszik mások érzelmi benyomásait.

– Inkább fogadó – közölte szűkszavúan Charleston.

– De kivetíteni is képes?

Charleston mozdulatát sokféleképpen lehetett értelmezni: ki bólintásnak, ki vállvonogatásnak vehette. Paulson az előbbire szavazott.

– Akkor talán most is kivetíti a nővérekre az érzelmeit?

Önkéntelenül is rábólintottam, de Charleston láthatóan nem kifogásolta a dolgot. Mintegy végszóra felbukkant egy ötödik, férfi nővér a folyosón, és egyértelműen Gimble kórtermébe igyekezett. A főorvos elállta az útját.

– Mi történt, Gonzales?

– Ellenőriznem kell a beteg életfunkcióit, doktor.

– Nem kell. Egyáltalán nem – rázta meg a fejét az orvos.

– Biztos benne?

– Nincs tíz perce, hogy ellenőrizte őket! – fortyant fel a főorvos. – Tehát biztos, hogy most nem kell még egyszer.

– De szerintem megnyomta a hívógombot.

Paulson sóhajtva utasította az ápolót, hogy nézzen inkább a többi beteg után. Közben egy másik nővér is megpróbált elhaladni mellettünk, egyenesen be a szobába.

– Mit akar itt, Prescott?

– A beteg megnyomta a segélyhívó gombot.

– Megnyomta a segélyhívót? – hajolt be a küszöbön Paulson.

– Nem, de mindig örülök a társaságnak – ragyogott ki a folyosóra George mosolya. Eredetileg is rendkívül barátságos fickó volt, és talán ennyire egyszerű volt a rejtély megoldása: a saját érzelmi szükségleteit vetítette ki a nővérekre. Talán az angyal valamiképpen felfokozta a pszichés képességeit. Ilyenről még soha nem hallottam ugyan, de mindig van egy első eset, nem?

– Sertepertéljen a többi betege körül, Prescott, ez itt teljesen jól van!

A nővér ugyan kötelességtudón ment a dolgára, de máris kiszúrtam a sarkon várakozón kikandikáló harmadik nővérkét. Az is Gimble-höz jött volna, de résen volt, tudta, hogy ki kell várnia, míg tiszta lesz a terep, csak utána mozdulhat rá.

– Nem engedhetem, hogy az osztály teljes személyzete egyetlen beteg körül táncoljon. Mi lesz a többiekkel?

– Világos – bólintott Charleston.

– Akkor esetleg tesznek is ellene valamit? – vágta fél kezét csípőre a doki a fehér köpenyét vadnyugati modorban hátrasodorva, mintha az oldalfegyveréért nyúlna.

– Ha megkérdezhetem, doki, milyen az áldottakkal kapcsolatos szakmai háttere?

– Nem kérdezheti! – Visszafordult a főnökömhöz. – Megmondaná, hogy hogyan tervezi helyreállítani a rendet a kórházban?

– Elintézek pár hívást, és amíg nem tudunk végleges megoldásról gondoskodni, Havelock nyomozó itt marad tartani a frontot.

– Mégis miben segíthet a nyomozó? Hiszen ha tényleg tud, akkor miért nem oldotta már rég meg a problémát?

Charleston mosolyogva igyekezett kezelni a doki hisztijét. Nem hagyta felhúzni magát.

– Esetleg elhajthatja innen a nővéreket.

– Én magam se vagyok képes garantálni, hogy a beteg ne vonja el az embereim figyelmét a többi betegről. Ezen az osztályon nem csak a maguk nyomozója szenvedett el spirituális balesetet. Az embereimnek az összes beteg ellátását biztosítaniuk kell!

– Értem én, doktor, és találok is olyan kollégát, aki a képességeivel nagyobb hasznára lehet, mint Havelock, de addig be kell érnie vele. Mellesleg Havelock nyomozó az egyik legjobb emberem.

Igyekeztem nem túlreagálni a bókot. Charleston ritkán adott hangot a megbecsülésének civilek között. Persze most is talán csak a dokit akarta lenyugtatni. Azért csak igyekeztem felérni az elismeréshez: jobb napjaimon képes voltam azonosulni vele, és láttam az értékeimet, de ma Gimble miattam került kórházba, hiszen én mondtam az angyalnak, hogy ne erőltesse az emberi formát. Ha nem biztattam volna fel, hogy tiszta formájában manifesztálódjon, akkor nyilvános helyen nem is tette volna. Tehát az én hibám volt, hogy Gimble túlüdvözülten feküdt a kórházban, a nővérekre projektálta boldog társasági énjét, sőt azért is engem kellene majd okolni, ha minden világi javát elkótyavetyéli, és beáll szerzetesnek vagy remetének. Erősen fohászkodtam azért, hogy mielőbb múljon el róla az angyalhatás – nem szerettem volna, ha még valaki megtébolyodik, mert én nem tudtam megóvni az angyaloktól. Abból egy is elég volt.

NEGYEDIK FEJEZET

A hadnagy a folyosó végébe húzódott telefonálni, de láttam, hogy előbb figyelmesen végigméri a körülötte lévő kórtermek ajtajait, majd a tekintete megállapodik a középsőn. A keze megmarkolt valamit az inge alatt. Tudtam, hogy egy kis zsákocskát hord a nyakában, amióta ismertem, mindig viselte. Leengedte a kezét, majd visszajött hozzám.

– Kérdezd már meg a dokit, hogy mi van abban a szobában! Hogy pontosan mi a baja a betegeknek, akik bent fekszenek.

– Az orvosi titoktartás miatt nem fogja elmondani, hadnagy. Ahhoz bírósági végzés kell. Vagy legalábbis biztosnak kell lennie benne, hogy ha nem árulja el, akkor azzal mindenki élete veszélyben forog az emeleten. De még akkor is jogában áll másképp dönteni.

– Azért csak fuss egy kört vele! – Megmondta a szobaszámot, mintha nem láttam volna a saját szememmel, hogy melyik szobára gondol, de mindig jó, ha az ember kétszeresen biztosra megy ilyen ügyekben.

– Megkérdezem, de nem bánnám, ha megmondanád, miért érdekel. Mert a doki se fogja annyiban hagyni.

– Mondhatod neki azt, hogy szerintem nem jó, hogy ezek a betegek ilyen közel fekszenek egymáshoz. És érdeklődd meg azt is, hogy mindig ennyire telt házzal működik-e az osztálya.

– Lehet, hogy értelmesebb lenne, ha magad tennéd fel neki a kérdéseidet, ha egyszer te érzed a bajt. Itt van a szomszéd kórteremben.

– Nem jó, ha a szinten maradok, mert pontosítanom kell a telefonban, hogy kit miért kérek, és ezek az erők meghallhatják és megérezhetik a hátsó gondolatokat is a telefonbeszélgetésből.

Közelebb hajoltam a hadnagyhoz, és mintha ez kicsit is számítana olyan erők esetében, amelyek egy másik helyiségből meghallhatják egy telefonbeszélgetés két felét, suttogva megkérdeztem:

– Mit érzel, hadnagy?

– Ha biztos akarok benne lenni, akkor varázsigéket kell igénybe vennem, azonban ahhoz is bírói végzés és a doki beleegyezése kellene.

– De nagyjából. Ha már egyszer én állok őrt a folyosón.

– Valami démonit, vagy valamit, ami démoninak adja ki magát, de közben egyszerű fekete mágia abból a típusból, ami megrontja az átkot használó ember lelkét.

– És már akkor is érezted, amikor korábban elmentél a kórterem előtt? – szaladt fel a szemöldököm a homlokomra.

Megrázta a fejét, és a keze visszakúszott az inge alatti kis zsákocskához. Egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Erősítés kell. Kérek még embereket az egységtől, és jelentem azt is, hogy egy nyomozóval kevesebben vagyunk. Úgy talán ideküldenek mindenkit, aki kell.

– Gimble nem sebesült meg, csak elájult. Ha ezt a kollégák megtudják, halálra cikizik.

Charleston hadnagy sötét arcán nagyon széles vigyor villant.

– Mondjuk azt, hogy megverekedett egy angyallal, és túlélte. Vagy hogy egy nebáncsvirág, aki az első metafizikai nagyágyú láttán lepadlózott.

Azonban lehervadt a mosolya, és még erősebben kapaszkodott az inge alatt lapuló bugyrába.

És most már én is éreztem: mintha valami sűrű, fekete izé próbálna lemászni a torkomon, csak ehhez előbb be kellene dörömbölnie a fogaim kerítésén, hogy a belépési engedélyt megadjam neki. Szabad akaratomból és Isten kegyelméből kitartok a sötétség ellen, gondoltam magamban. A sűrű érzés elkotródott, visszahátrált a nyitott ajtó felé.

– Telefonálj, hadnagy, én tartom a frontot.

– Szedj ki mindent Paulsonból, Havelock! – szólt még vissza Charleston a folyosóról, miközben a szabad kezével már emelte is a mobilját a füléhez.

Néztem, ahogy befordul a sarkon, és eltűnik a liftek irányában, majd vetettem még egy pillantást az inkriminált szoba felé, és visszamentem Gimble kórtermébe Paulson dokihoz, hogy ugyan árulja már el, mi a pokol vagy menny bújik meg abban a szobában a folyosó végén.

ÖTÖDIK FEJEZET

– Kizárt! A főnöke rossz előérzete miatt nem fedem fel a betegek személyes információit, Haver nyomozó.

Gimble alattunk az ágyon úgy forgatta a fejét kettőnk között, mintha szavakkal teniszeznénk. Még mindig elragadtatottan vigyorgott, de legalább már lehetett másról is beszélni a közelében, mint a helyszínelésen látott angyalról.

– Havelock nyomozó. Nem Haver.

– A hadnagya is így szólította, hallottam.

– Az egy gúnynév – biccentettem. – A rendes nevem Havelock.

– Ne szívja mellre, doki – csendült Gimble vidám hangja –, nekem hónapokig meggyőződésem volt, hogy Haver Havelock nyomozónak hívják, mert a melóban tényleg mindenki így szólítja. Gőzöm sincs, miért nem használja a rendes keresztnevét. Pedig a Zaniel tök szuper név, a George-nál kábé ezerszer nagyobb királyság. Akit George Gimble-nek hívnak, annak tízezerszer jobban kell feszülnie csajozáskor.

Megdobtam egy komor pillantással, de ő lelőhetetlenül vigyorgott. Amióta Charleston elpályázott, már kétszer ki kellett parancsolni a nővéreket a szobájából. Pedig nem sok idő telt el azóta.

– Zaniel. Nem is hallottam még ezt a nevet – mért végig komoly képpel Paulson, mint aki azt próbálja eldönteni, hogy illik-e rám a furcsa keresztnevem.

– Én se találkoztam még eggyel sem önmagamon kívül, de George jól mondja, senki se szólít így a melóban.

– Bárhogy szólítják is magát, nyomozó, a betegeim személyes adatait nem szolgáltathatom ki, csak mert a főnöke kicsit berezelt.

– Csak annyit áruljon el, hogy fekszik-e most az osztályán olyan beteg, akit pozitívra hozott ki a démonifertőzés-teszt.

A doki kicsit meghökkent a kérdésen. Beletrafáltam, hiába is igyekezett leplezni. Vagyis Charleston ráhibázott.

– Bárhogy fogalmazza is meg a kérdést, Havelock nyomozó, a válaszom ugyanaz.

– A démonfertőzött betegeket nem szokás izolálni a többi metafizikai sérülttől?

– Nem…

– Nem arra kérem, hogy bizalmas adatokat osszon meg velem, csak az általános eljárási szabályzatról érdeklődtem.

Paulson ezen rágódott egy ideig, majd így válaszolt:

– Igen, alapvetően szokás néhány üres szobát hagyni köztük és a többi beteg közt. Teljes megszállottság esetén átküldjük őket a hitük szerinti legközelebbi vallási intézménybe, olyankor nem maradnak a kórházban.

Ezek szerint itt most nem megszállottságról van szó. Igazi démonok esetében ez nem hagyott túl sok lehetőséget.

– De az illetőt nem érintette meg a démon, ugye? – Udvariasan így nevezzük azokat, akiknek a felmenői között vannak démonok. Nem feltétlenül rossz emberek, sokszor még csak nincs is mágikus tehetségük. Ha azonban beüt náluk a baj, akkor az mindig jó nagy baj.

A doki összehúzta a szemét.

– Hiába lóbálja a csalit az orrom előtt, nyomozó, nem fogok ráharapni.

Ezt vehettem igennek. Vagy lerázásnak.

– Miért szegte meg az előírásokat, és helyezte el közvetlenül egy másik, sötét energiájú beteg mellett?

– Honnan tudta… – szaladt ki a száján, aztán észbe kapott, és haragosan elsötétedett a tekintete. – Nem is tudta, én árultam el épp most. Menjen a francba, nyomozó! Mindjárt hívom a biztonságiakat, hogy ne csak ebbe a kórterembe, az emeletre se engedjék be magát. Esküszöm, hogy megteszem, ha tovább faggat!

– Elnézést kérek, Paulson doktor, de valami nagyon nincs rendben a folyosón. Legalábbis az egyik szobában lapul valami nagyon rossz. A hadnagy megérezte, és később én is. Vagyis bármi legyen is, egyre erősebb.

– Honnan tudjam, hogy nem megint csak trükközik-e, hogy a betegekről szedjen ki belőlem még többet?

– Ha kilép a folyosóra, és kikerül George aurájából, akkor talán maga is érezni fogja.

– Nem fogom, mert a pszichés pajzsom tökéletesen áthatolhatatlan.

– Ha ennyire jó a pajzsa, egy hajszálnyira engedje le, és már érzi is.

– Nem tudom leengedni – rázta meg a fejét. – Ez nálam adottság. Az iskolában a metafizikai orvosok nem jutottak dűlőre, hogy mire vezetne, ha berobbantanák a pajzsomat, hogy megtanulhassam uralni, ezért rám hagyták a döntést, én meg azt mondtam, hogy hagyjuk inkább békén. Így aztán majdhogynem olyan vagyok, mint egy áldatlan, akinek semmiféle pszichés adottsága nincs, azzal a kitétellel, hogy sokkal jobban ellenállok a pszichés támadásoknak, mint egy igazi áldatlan.

Koncentráltam, hogy ne meredjek rá értetlenül, miközben emésztgettem a szavait.

– Köszönöm, doki, hogy megtisztelt a bizalmával.

– Azért mondtam el, hogy tudja, rám nem kell vigyáznia egy esetleges metafizikai vészhelyzetben. Én tökéletesen védve vagyok mindentől.

– Ezt jó tudni – bólintottam.

– És tisztázzuk azt is, hogy a hasznomat se veheti semmilyen metafizikai támadáskor. Önmagamat képes vagyok megvédeni, de mást nem.

– Vettem – bólintottam még nagyobbat.

– Tudom, hogy a hozzám hasonló képességgel bírók ki tudják terjeszteni a pajzsukat mások védelmére, de én nem. Nem szeretném, ha azt hinné, a segítségére lehetek ebben, mert nem.

– Kösz, doki.

– Szívesen. – Úgy fürkészte az arcomat, mintha az eszébe akarná vésni minden egyes vonásomat. – Nem hazugság, amit arról mondott, amit az osztályon érzékeltek a főnökével, ugye?

– Nem, dr. Paulson, nem hazugság.

– Akkor elmondom, hogy az itt töltött hosszú évek alatt most először van teljesen tele a metafizikai osztály. Egyetlen szabad kórtermünk se maradt, ezért voltunk kénytelenek közvetlenül egymás mellett elhelyezni a betegeket, még ha elvileg és a szabályzat szerint nem is ideális ez így.

– Történt esetleg valami nagyobb baleset, sok sebesülttel?

– Nem, Havelock nyomozó. Más-más eset után került be mindenki. Sőt, igazából semmiben nem hasonlítanak. Nincs szó alakváltóbandák közötti háborúról vagy a nap-éj egyenlőség energiájától megittasult tündérekről, sem afféle holdtalan éjjeleken félrecsúszó bűbájokról, melyek egész boszorkánygyülekezeteket taccsra vághatnak. Semmi hasonló nem történt.

– De az mindben közös, hogy az energia… – itt elakadtam, mert az újonnan elvárt píszí szóhasználat szerint senki vallásával kapcsolatban nem használhatjuk már a gonosz szót – …negatív? George-ot leszámítva persze.

– Nem, még ez sem igaz. Három olyan sérültünk van, ahol tisztán, ahogy fogalmazott, negatív energiával állunk szemben, kettő a jó és gonosz között félúton, a többi viszont semleges erejű. Szó szerint pár balul elsült mágia sérültjei. Még egy kiskamaszunk is van, akinek a csuklóját egy kopogószellem törte el.

– Elég ritka, hogy egy kopogószellem ennyire komoly sérülést okozzon. Biztos, hogy nem valami rosszindulatúbb juttatta kórházba az áldozatot?

– Nem komoly a sérülés, csak az ügyeletes boszorkányunk javasolta, hogy éjszakára tartsuk bent védett kórteremben, hogy a szellem ne élősködhessen a kamasz energiáján. És holnapra megtaláljuk az ellen is a végleges megoldást.

– Az osztályon nem minden kórterem védett mágia ellen?

Úgy nézett rám, mintha valami gigantikus ostobaságot kérdeztem volna, majd egy lapos dobozkára mutatott a kórterem bejárata mellett a falon. Teljesen ártalmatlannak tűnő hétköznapi doboz volt, de hirtelen megéreztem, hogy ha a látásom nem annyira hétköznapi felével szemügyre venném, egyből látnám rajta a szent szimbólumokat.

– Ja, persze, a múlt hónapban felszerelt új védelmi egységek. Bocs, még új a dolog, folyton megfeledkezem róla – mentegetőztem.

Sokkal elnézőbben biccentett, mintha visszanyerte volna a belém vetett bizalmát.

– Pedig nem rossz dolog, hiszen még a minimálisan áldottak érintésére is aktiválódik a kórteremben a védelem.

– Ezt maga is képes beindítani?

– Még soha nem próbáltam, de úgy vélem, nagy általánosságban ez sem különbözik a többi mágiától, vagyis átjárhatóbb pajzs kell hozzá. De magának nyilvánvalóan nem fog gondot okozni az aktiválása.

– Kint vagy bent tartja a dolgokat?

– Ami eredetileg is bent volt, azt nem hagyja kijutni, kintről pedig nem hatolhat be semmilyen erő. Elméletben legalábbis.

– Elméletben?

– Rendkívül problémás kidolgozni egy olyan általános védőbűbájt, ami minden energiával szemben hat, nyomozó. Én magam képtelen vagyok a varázslattal dolgozni, de gyakran láttam már, ahogy különböző mágiák ki- vagy bejutni próbálnak a rendszeren. Csak annyit állíthatok, hogy a rendszer messze nem tökéletes.

– Misztikus rendszerek esetében nincs olyan, hogy tökéletes.

– Akad nem egy, az osztályra kirendelt pap, aki nem értene ezzel egyet. Csakhogy ők pillanatnyilag nincsenek jelen, és én magam ugyanazt vallom, mint maga.

– A két nyitott kórteremben és a középsőben, amelynek be van csukva az ajtaja, aktív a védelmi rendszer?

– A csukott ajtajúban igen.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem óhajt beavatni a betegei aktájába, de a démonok esetében nem az az előírás, hogy körülöttük minden létező biztonsági rendszernek aktívnak kell lennie?

– Megszállottság esetén nem, hiszen épp az a cél, hogy a démon kiszálljon a betegből. Ha mágikus falak közé zárjuk, feltehetően még akkor sem tudná elhagyni az emberi gazdaszervet, ha akarná.

– Nem azt mondta, hogy nem teljes megszállottság az eset?

– Nem teljes, de leginkább arra emlékeztet. És amint bekapcsoltuk a védelmi falat, a beteg életfunkciói kritikussá váltak. Mindennel megpróbálkoztunk, de csak a rendszer kiiktatásával lehetett megmenteni a beteget.

Nagyon igyekeztem nem úgy meredni rá, ahogy ő énrám néhány perccel ezelőtt…

– Nem gondolja, hogy ez nagyon olyan, mint a megszállottság? Köztudott, hogy inkább végeznek a gazdatesttel, ha azzal megakadályozhatják, hogy a papok kiűzzék őket belőle.

– Az egyik kollégám vette fel az esetet, ő döntött így, mielőtt átvettem volna a műszakot. És maga meg a barátja miatt még nem jutottam el odáig a vizittel, hogy felülvizsgálhassam az esetet, ugyanis a nővéreket kellett terelgetnem helyette.

– Vagyis a három közül még egyik kórteremben sem járt?

– Épp benéztem az elsőbe, amikor sürgős eset érkezett, utána pedig már magukkal kellett foglalkoznom.

– Ördögűző ügyeletes van most az osztályon?

– Ha kifejezetten papra gondol, akkor nincs, éjszakára egy wicca főpapnő az ügyeletesünk. Ő egyben ápolónő is az osztályon, az ő feladata az esetek súlyosság szerinti szétválogatása egy-egy metafizikai incidenst követően – tette hozzá olyan hangsúllyal, mintha ezért sokkal hasznosabb munkatárs lenne a kórházban, mint a papok. Akik sajnos a legtöbb esetben semmiféle egészségügyi képzést nem szereznek. – De legjobb tudomásom szerint az ördögűző rituálék napokig is eltartanak – fűzte még hozzá.

– Igen, és ha ma este ilyesmire szorulnánk, akkor ennél valami gyorsabb kell majd.

– Itt vannak nekünk az angyalok – kukorékolt ki George boldog hangja a hátunk mögül az ágyból.

– Egyet tényleg láttunk – dobtam hátra neki egy mosolyt, mert nem lehetett nem mosolyogni a tökéletes bizalom ilyen hibátlan megnyilatkozása láttán. George született optimista volt, de elég rég szolgált már, hogy a nyomozóságig vigye, szóval a tökéletes bizalmat nyilván rég a szekrényben hagyta ő is. Egyetlen nyomozót sem ismertem, aki még hitt volna azokban az elvekben, amelyekkel ennek a pályának nekivágott.

George vonásai összehúzódtak, mintha valamin nagyon gondolkodna, de nem a szokásos epés vigyorát produkálta. Valahogy így festhetett ötévesen, amikor a világ még nagyon új, és mindent olyan nehéz elmagyarázni benne a felnőtteknek.

Gonzales ápoló sietett el az ajtó előtt, mint akinek valami feladata van. Be se pislantott a kórterembe. Lehet, hogy George hatása kezdett tompulni?

Azután Prescott nővér szaladt el, ugyanabba az irányba. Erre már kinéztem a folyosóra, és még épp láttam, ahogy eltűnik abban a nyitott kórteremben, ami eredetileg felébresztette Charleston hadnagyban a rossz érzéseket.

Elindultam arra, és két lépés után megéreztem… a gonoszt. Erre nem akadt más szó, nem volt az a píszí kifejezés, ami illett volna erre a hátborzongató érzésre, amitől csupa libabőr lett a karom.

„Liftek nem működnek”, pittyent be egy üzenet Charlestontól. „Sietünk a huszadikra.”

Felsikoltott egy nő, és Prescott nővér kitántorgott a kórteremből; a nagy igyekezetben seggre esett a folyosón, de képtelen volt levenni a tekintetét arról, ami odabenn zajlott. Rákjárásban vette menekülőre a folyosón (tiszta szerencse, hogy az ember gyakorolja ezt az iskolai tornaórákon). Gondolkodás nélkül iramodtam oda hozzá, hogy felsegítsem. Elvégre zsaru volnék, és ha sikoltozást hallunk, mi nem az ellenkező irányba rohanunk.