Acheron - Alvilág
Author: Sarah Robbie
Date: 2026-08-23T18:52:09Z
Publisher: ARTEP Kiadó
Rights: All rights reserved.

Írta: Sarah Robbie

Copyright © Sarah Robbie, 2026
sarahrobbie.hu

@irosarahrobbie

A szöveget gondozta és a borítót készítette:

ARTEP Graphic Design © 2026

ISBN: 978-615-83175-0-4

Minden jog fenntartva! A könyv egyetlen részét sem szabad a kiadó írásbeli engedélye nélkül bármilyen formában reprodukálni vagy módosítani, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ezt a kötetet azoknak ajánlom,
akik szembe mernek nézni a változással,
legyen bármi is az ára...

ACHERON
(Latin szó, jelentése: alvilág)

Prológus

Pedig milyen jól alakult minden! Nem is tudom, hogy jutottunk idáig... Gőzöm sincs, hol rontottam el, mikor kellett volna máshogy döntenem.

Talán még akkor, amikor Blaise felbukkant az udvaron, és azt mondta, velem akar lenni, bármi az ára. Ha tudtam volna, hogy ez az ára! Ám az áradás csak jött, a sodrás pedig vitt magával…

Valamikor ki kellett volna szállni az egészből.

Valamikor nem kellett volna felvenni a telefont.

Valamikor nem kellett volna visszajönni Brightmore-ba, csak eltűnni, elbújni, felszívódni, és boldogan élni, amíg...

Amíg Blaise meg nem hal.

* * *

Édes, augusztusi éjszaka. Csak most tűnt fel, mennyire csendes. Az elém táruló táj olyan volt, mint egy kimerevített kép. A hajnal előtti percek voltak ezek, minden élettelen, akár egy temető. Még a szél sem fújt, a csillagok a mozdulatlan felhőtakarók mögé rejtőztek, amelyek között a hold erőtlenül ragyogott át. A Ston folyó szurokfeketén hömpölygött a medrében, mint egy felvágott érből kiömlő mérgezett vér. A langyos levegő mégis valahol reménytelien ölelt körbe.

Mintha egy festményt néztem volna, azzal a különbséggel, hogy a képek ritkán kelnek életre. Az éjszaka azonban nem ilyen kiszámítható. Bármikor megmozdulhatnak az árnyak, a sötétség testet ölthet.

Mélyet szippantottam a késő nyári illatokból, a tüdőm megtelt velük, és az aggodalom mellé különös bizonyosság férkőzött: ellentétes benyomásokból épült fel a világ.

Az épület teraszán, ahol álltam, mint egy oda nem illő szobor, csak egy asztal, két szék és három cserép muskátli kapott helyet. A mögöttem fásultan ásítozó szobában Blaise durmolt az ágyon. Előtte a szőnyegen Cerberus, a pokolkutya őrködött. Bár úgy tűnt, mintha ő is aludna, tudtam, hogy teljesen ébren van.

Idegesen sóhajtottam, hátha oldódik bennem a feszültség, de nem. Minden idegszálam pattanásig feszült, leginkább a tétlenségtől.

Blaise-ről ez nem volt elmondható.

Visszakullogtam a szobába, mivel a fejkiszellőztetés nem segített. Cerberus érdeklődőn felemelte a fejét, és megnyalta az orrát. Letelepedtem mellé, kezem a hátára helyeztem, ő az állát a combomra.

Újra sóhajtottam.

Megőrjített a tehetetlenség, a várakozás, a bizonytalanság. Blaise-t szerencsére ezek épp nem kínozták, békésen húzta a lóbőrt a paplan alatt. Mérhetetlenül irigyeltem.

Hirtelen felállt a szőr a tarkómon, a hátam borsózni kezdett. Egy bőröm alá férkőző érzéstől megfeszültek az izmaim, és olyan éber lettem, mint még soha.

Cerberus ezzel egy időben ugatva talpra szökkent, majd az ajtó felé rohant.

Blaise felriadva kipattant az ágyból. Én közé és az ajtó közé szökkentem, ami ripityára törve robbant be, sűrű port kavarva. A kivilágított folyosóról fekete alakok suhantak be a szobába. Cerberus és egy másik hatalmas, fekete pokolkutya vicsorogva ugrottak egymásnak, majd kigurultak a teraszra, áttörték a korlát üvegfalát, végül vonyítva lezuhantak a mélybe.

A vámpírok, élükön Williammel, azonban egyelőre nem támadtak ránk.

– A nyomi sleppjeid nélkül már semmit sem tudsz elintézni? – szurkálódtam.

– Darlin’, fél kézzel el tudnálak intézni mind a kettőtöket.

– Persze, azért hoztad ezeket – csúfolódtam csípőre tett kézzel. Nem méltatott visszavágással, rátért a lényegre.

– Csak Blaise-ért jöttem. Engedd, hogy elvigyem. Utána eldöntheted, visszatérsz-e hozzánk, vagy sem.

– Nem engedem, hogy megöld – szögeztem le ellentmondást nem tűrve.

– Nem mondtam, hogy megölöm – riposztolt.

– Azok után, amiket tettél, amiket összehazudtál, ne haragudj, de egy szavadat sem hiszem.

– Higgy akkor neki. Blaise, elmondtad, mit tettél? – vonta fel a szemöldökét kihívón. Blaise szólásra nyitotta a száját, én azonban közbevágtam.

– Igen! – vágtam rá, mire Will karcos hangon felnevetett.

– Kétlem. Különben saját kezűleg ölted volna meg. – Úgy mosolygott megint, ahogy régen is oly sokszor. Gyűlöltem ezt a mosolyát.

Elbizonytalanodtam. A gyanú aljas féregként berágta magát az agyamba, ám látszólag nem tágítottam.

– Nem hiszek neked. Csak szét akarsz minket szakítani, mert nem bírod elviselni, hogy szeretjük egymást és boldogok vagyunk. Most azonnal menj el, és hagyj minket végre békén! – követeltem. William azonban csak mosolygott, kicsit oldalra billentett fejjel, mintha én csak egy cuki cicus lennék, aki nyávoghat neki amennyit csak akar, amilyen élesen csak akar, még bájosnak is találja.

Tett felénk egy lépést, mire a nadrágomon lévő övtartóból kirántottam egy atramentumos tőrt, és a szívének szegeztem, lyukat vágva olajzöld ingébe.

Tovább somolygott, várva a döntésem...

Első fejezet

Július első vasárnapján úgy döntöttünk Blaise-zel, hogy szabadnapot veszünk ki. Nekem az elmúlt hetekben túl sok jutott a politikából, neki pedig a harcokból. Amióta úgy döntött, hogy vámpírrá válik, hogy ezzel megszüntesse a köztünk lévő szakadékot, próbáltam minden percet könnyebbé tenni a számára, ezért felvettem az Igazságosztókhoz. Ez a szervezet Brightmore „szörnyrendőrsége”: elfogják és megbüntetik azokat, akik nem tartják be a szabályainkat. Kvázi Blaise „éjvadász” maradt, mert továbbra is természetfeletti lényekre vadászik, csak közben ő maga is kezd azzá válni. Már a harmadik harapásnál jártunk. Nem siettük el, de nyilván nem rajtam múlt.

A hanyatló nap erőtlen, vörös sugarai kellemesen égették a bőröm. Igazán élveztem a késő alkonyat nyalábjainak csiklandozását a testemen, miközben a teraszon hevertem az egyik kényelmes napozóágyon. Az egyetlen dolog, amit viseltem, egy fekete napszemüveg volt.

Blaise egy doboz hideg sörrel a kezében pár méterrel odébb grillezett. Rajta egy vicces kötény feszült, amin egy kigyúrt férfitest virított ádámkosztümben. Nem voltak olyan szép kockái, mint Blaise-nek, viszont csak elölről takarta, így az éjvadász izmos fenekét premier plánban csodálhattam.

A rádióból épp a Dead or Alive örökzöld szólt, de csak olyan hangerővel, hogy a madarak csiripelését ne nyomja el. Igazán értékeltem, hogy nincsenek közel-távol szomszédaink, csak mi vagyunk, a természet és a közelgő éjszaka.

– Mindjárt kész – szólt hátra a válla felett Blaise.

– Remek. A nap is másodperceken belül lenyugszik – közöltem elégedetten.

– És jó neked, hogy szénné éget?

– Ezek az utolsó percek már nem vészesek. Sőt, élvezem, ahogy perzsel. Egész csiklandós – toltam le az orrom hegyére a napszemcsit a szemöldököm vonogatva, mire Blaise elnevette magát.

– Na majd mindjárt megcsiklandozlak én! – fenyegetett meg megcsattogtatva a fogót, amivel a húsokat fordítgatta.

– Hiszem, ha érzem! – szóltam vissza kacéran.

Ekkor a fák közül Cerberus vágtatott ki, mintha csak meghallotta volna, hogy mindjárt készen vannak a sült csirkeszárnyak. Kunyerálón leült a grillsütő mellé, nagy, sárga, pupillátlan szemét Blaise-re függesztette.

– Ne is reméld! Menj, kapj el valami medvét az erdőben – hessegette odébb könnyedén, mintha nem is egy félelmetes, gyilkos teremtmény lenne. Mondjuk így átlagos kutya méretben tényleg nem volt ijesztő. Ha nem világított volna sárgán a szeme, össze lehetett volna keverni egy hétköznapi kutyával.

– Naaa, ne légy gonosz. Én Cerbynek adom a részem!

– Neked nincs is részed – dörmögte összehúzva a szemét.

– Szerezzek?

– Még nem vagyunk egy súlycsoport, szipolyka.

– Még... – Imádtam ezt a szót. Még nem. Azaz, hamarosan igen.

Életem legszebb napja lesz!

Blaise kiszedte a ropogós szárnyakat egy fatálra, kapart mellé görög salátát egy üvegtálból, pár égettebb hússal pedig nagylelkűen megajándékozta Cerbyt.

Feltápászkodtam a napozóágyról, felvettem az azúrkék köntösöm, és csatlakoztam a csapathoz az asztalnál. Mindketten jóízű lakmározásba kezdtek, bár a pokolkutya pillanatok alatt eltüntette az adagját, pedig magához képest lassan evett. Én nem voltam éhes, és mivel nem volt mit csinálnom, lelkesen elkezdtem felvázolni a nyári terveimet, amit Blaise körülbelül a felénél félbeszakított.

– Hallod? – fülelt a lakás felé. Csörgött a mobilom.

– Igen, csak leszarom.

– És ha fontos?

– Szabadnapom van! Mi lehetne fontosabb, mint hogy megedd a kajád, Cerbyt elküldjük az erdőbe randalírozni, hogy aztán te meg én...

– És ha Michael hív, hogy Diana kórházban van, és csak te tudod megmenteni?

– El akarod cseszni az esténk? – cincogtam, idegesen rázva a lábam az asztal alatt.

– Dehogy! Csak nem akarom, hogy később megbánd, hogy nem vetted fel.

Morcosan felálltam. Tudtam, hogy addig nem hagyna békén, amíg meg nem nézem, ki keres.

Kelletlenül bebattyogtam a kellemesen hűvös és besötétített nappaliba, ahol a telómat hagytam. Az kitartóan rezgett a kovácsoltvas üvegasztalon, miközben a Twisted Reality, Born a Monster című száma szólt belőle. Cyntia neve csúfította el a kijelzőt.

Bosszúsan felvettem.

– Remélem, csak mellé nyomtál… – szóltam bele fogcsikorgatva.

– Nem. Tudom, hogy szabadnapot vettetek ki, de ez fontos.

– Annyira semmi sem lehet az, hogy rámenjen az estém – mondtam sírós, könyörgő hangon, lerogyva a kanapé karfájára.

– Talán nem, de szerintem igen.

– Lerohanták az éjvadászok Brightmore-t, megölték Willt, elpusztították a Bázist, és kifejlesztettek egy vírust, ami megöli a Föld összes vámpírját? – Mondjuk jelenleg ez se igazán izgatott volna.

– Nem egészen...

– Akkor nem sürgős – csaptam le a lehetőségre, hogy lerázzam szegényt.

– Behoztunk egy lányt... – kezdte ennek ellenére.

– Szia, Cyntiaaa. – Ráraktam a telefont. Ma nincs munka.

Újra csörgött.

– Ne már… – sóhajtva megnyomtam a hívásfogadást. Éreztem, hogy ezt nem fogom megúszni.

– A lány vámpír...

– Téééényleg? Nem mondod... – szakítottam újra félbe színlelt izgatottsággal.

– …ilyet még nem láttunk – folytatta sietve.

– A puncijából nőnek ki az agyarai? Az tényleg fura lenne – ismertem el.

– Nem – vágta rá, mielőtt a fantáziám tovább kalandozhatott volna. – Majdnem olyan, mint ti.

– Mint én meg... Will? – ráncoltam a homlokom. Mit jelent az egyáltalán?

– Igen, majdnem.

Ez tényleg különös volt. Felkeltette a kíváncsiságomat, de nem eléggé.

– Az mit jelent?

– Ezt látnod kell – erősködött.

– Miért nem Willt zaklatod ezzel?

– Megvan rá az okom. Meg fogod érteni, ha idejössz.

– Holnap bemegyek – ígértem, és komolyan gondoltam. Mañana, ahogy a laza spanyolok mondják mindenre. Minek úgy sietni…

– Phaedra...

– Nincs Phaedra. Phaedra a barátjával tölt el épp egy tökéletes, álomba illő napot. Szevasz!

Bontottam a vonalat, mielőtt újra megszólalhatott volna. Egy vámpír, aki majdnem olyan, mint én és Will? Nagyon rejtélyes. De nem annyira, hogy csapot-papot hátrahagyjak.

Ekkor vettem észre, hogy Blaise a nappali és az ebédlő közti falnak támaszkodva áll.

– Hallottam mindent – jelentette be összehúzott szemmel.

– De jó is háromharapásosnak lenni, nem? – cukkoltam. Még mindig a séfkötényt viselte. Ideje lenne megszabadítani tőle…

– Le kéne csekkolnunk – vetette fel mintegy mellékesen, ellökve magát a faltól.

– Szivatsz, ugye? – Nem egészen ezt akartam hallani tőle. – Az esténk! – fakadtam ki.

– Nem hiszem, hogy sok időt venne igénybe. Előttünk még az egész éjszaka, és a holnap napközben. Majd nem alszunk – táncoltatta a szemöldökét csábítón.

– Munkamániás lettél?! – iszonyodtam el.

– Nem, csak emlékeztetlek arra, mi vagy. – Lassan elindult felém. Ha tudta volna, hogy a közelsége nem segíti őt az érvelésben…

– Azt hittem, azt elfelejteni szeretnéd inkább – húztam el a szám.

– Egy este nem a világ! – hagyta figyelmen kívül a beszólásomat. – Ma már négyszer szeretkeztünk – emlékeztetett megcirógatva a felkarom. Így van. És milyen jó volt! De a négy nem túl szép szám, szemben az öttel…

– Éééés? Mostanában alig találkoztunk! Most csak pótolunk.

– Phaedra... Te is érzed, hogy mennünk kell.

– Tévedsz. Én azt érzem, hogy vagy a saját hajam tépem ki mindjárt, vagy téged kalapállak el.

Nem reagált, csak sokatmondón meredt rám. Tekintetének súlya nyomta a vállam, bele a kompromisszum mocsarába.

– Utállak. – A szobánk felé vettem az irányt, hogy átöltözzek. Követett. – Mellesleg, ha legközelebb meg akarsz győzni valamiről, ne ebben a szerkóban tedd. Nem túl hiteles.

Elkapott, a folyosó falának nyomott, és izzón megcsókolt.

– Szeretlek – súgta a számba.

– Én téged most nem annyira – grimaszoltam, és kibontakoztam az öleléséből, mielőtt még jobban felizgatott volna.

Bementünk a hálóba. Ő egy világos, koptatott farmernadrágot vett fel szürke atlétával párosítva. Én egy mandarin színű, mélyen dekoltált, testre simuló ruha mellett döntöttem. A hajam laza, zilált kontyba fogtam, a fülembe pedig fekete, lógós fülbevalót raktam. Míg natúran kisminkeltem magam, Blaise leült a franciaágyra, és a fenekem bámulta. Mindezt a tükörből láttam, de nem szóltam. Élveztem a figyelmét.

– Biztos, hogy ezt akarod? – nyígtam, amint elkészültem.

– Találtak egy lányt, aki hasonlít hozzád és Williamhez. Egy vámpírt, amilyet még nem láttunk. Téged ez kicsit sem... aggaszt?

– Aggaszt? Még ha Halhatatlan lenne is meg tudnám ölni! Amúgy meg: fogságban van, mit árthat bárkinek is? – Nem osztoztam Blaise és Cyntia parájában egy kicsit sem.

– Kiszabadul? – ötletelt. – Vagy érte jön valaki?

Nem volt hangulatom vitatkozni. Elé állva átkaroltam a nyakát.

– Oké, csekkoljuk le, de ha „bolhából elefánt” a csaj, esküszöm, Cyntia után a te segged rúgom szét!

– Nem lehetne inkább fenekelés? – csapott a popsimra. Felnyögve hozzá nyomtam az ölem, miközben ő a hátsómba markolva szorította a mellem az arcára. Vágyakozó morgás tört fel belőle.

– Az a lényeg, hogy ne élvezd – koppintottam játékosan az orrára.

– Óóó – szontyolodott el. Olyan édes képet vágott, hogy hirtelen tudatosult bennem, hogy van szívem: éreztem megolvadni.

– Cerby!

A lény azonnal ott termett.

– Gyere, meló van – fintorogtam.

Igen. Otthon kellett volna maradnunk…

Második fejezet

Az Igazságosztók főhadiszállása a régi Owen birtokra került át abból a dzsungelből, ahol eddig megbújt. William, miután ezen a szent helyen megölte az éjvadász apámat, Henryt, megszerezte a területet. Hogy miért, lövésem sincs. Nem kérdeztem rá. Betudtam annak, hogy valami fura fétis: szeret naponta sétálni a legyőzött nemezise csontjai felett, vagy ilyesmi.

Will elég durván kipofozta a korábban leégett épületet, ami csak azért nem tűnt erődnek, mert ahhoz túl szép volt: a falai törtfehérek, oszlopai karcsúak, stukkói díszesek, az ablakai nagyok. A Ston folyó partján álló hatalmas házat egy élettel teli park ölelte körbe, ami tele volt színesebbnél színesebb virágoskertekkel, csobogó szökőkúttal, a zöld minden árnyalatában pompázó fákkal, formára nyírt bokrokkal, magas sövényfalakkal, ropogó-recsegő kavicsösvényekkel, egy nagyobbacska tóval, békés pihenőhelyekkel és természetesen egy bulizáshoz, sütögetéshez tökéletes placcal. Disney mesébe illő volt.

William a birtokot öt méter magas, vastag fallal kerítette körbe, ami nem mintha bármilyen teremtményt vissza tudott volna tartani, de még mi, vámpírok is szeretjük az illúziókat.

Be kell vallanom, néha eszembe jut, milyen bizarr, hogy az apám itt vesztette életét, én pedig mostanában itt lófrálok. Vajon pontosan hol történt? Az udvaron? A parkolóban? A parkban? Ha a házban, melyik szobájában? Egyáltalán, hogyan? Sosem kérdeztem Williamet, pontosan hogy történt, se azt, mit tett a holttesttel. Azt hiszem, nem akarom tudni. Ha van hulla, van sír, ha van sír, talán úgy érezném, meg kéne látogatnom, de nem tenném, ami miatt lehet, hogy bűntudatom lenne.

Tudok még egyáltalán bűntudatot érezni?

Van még egyáltalán… lelkem?

Ez a kérdés folyton ott motoszkál az agyam hátuljában, a legmélyebb, legsötétebb zugban. Ignorálom, tudatosan sosem gondolok rá, de érzem, hogy ott van, alattomosan meglapul, mint egy vadászó leopárd a sűrű aljnövényzetben: türelmesen és kitartóan várva a tökéletes pillanatot, hogy elpusztítson.

Az Igazságosztókról eddig keveset tudtam, ám az utóbbi hónapokban volt szerencsém jobban megismerni őket, valamint a szervezet felépítését. A mi körzetünkben ötven tagból áll a csapat, és meglepetésemre nem hasonlít semmilyen katonai szervezethez. A vezetőjük William – meg elvileg én –, de nagyon hosszú pórázon vannak tartva. Önállóak, ami nem gond, mert hibátlanul végzik a munkájukat. A többség folyton úton van a körzetben. Kisebb csapatokban vagy egyedül mozognak, és csak akkor látni a többségüket, amikor behoznak valakit, hogy cellába vessék. Nem túl barátkozósak, tőlem legalábbis tartják a távolságot.

Egy kisebb része az Igazságosztóknak azonban nem él ilyen nomád életet. Ők a Bázison laknak, és elsősorban Brightmore ügyeire koncentrálnak. Sokan közülük épp a ház oldalában lévő gangon lebzseltek.

Eddy és Freddy, a vérfarkas ikerpár, hangos hahotázások közepette a korláton ülve söröztek. Nagyon fiatalon, tizennégy évesen lettek vérfarkasok, húsz évvel ezelőtt. Eddyt marta meg először egy omega fenevad. Igazából meg akarta őt ölni, de Eddy megúszta. Többször is elmesélte már a történetet, bár mindig máshogy. Szerintem a sokktól, ami akkor érte, kihagy az agya, és mindig más sztorival próbálja betömni a rést. A legvalószínűbb, hogy miközben részegen hazafelé bandukolt egy téli éjszakán, egy vérfarkas megtámadta. Legalább egy éjvadász felbukkant, megmentette az életét, és amíg az küzdött a vérdöggel, Eddy meglógott. Az átváltozása persze elkerülhetetlen volt. Freddy igyekezett segíteni neki, de végül úgy döntöttek, együtt könnyebb lesz ezt is átvészelniük – ahogy a szüleik halálát is –, így Eddy átváltoztatta Freddyt. Őszintén kedveltem őket: kicsit őrültek voltak, kellemesen merészek, kellően lazák, és oltári viccesek.

Mr. és Mrs. Hill, azaz Rick és Jane, a vámpír házaspár, a hintaágyban ücsörögtek, egymást átölelve, a testvérek bohóckodását figyelve. Ha létezik tökéletes párkapcsolat, az övéké az volt. Rick kétszáznyolc éves korában találkozott Jane-nel. A megismerkedésük előtt, állítása szerint, falta a nőket – szó szerint is –, azonban Jane-be első látásra beleszeretett. Néhány hónap alatt átváltoztatta vámpírrá. Jane ugyanígy meséli mindig: „szerelem első pillantásra”.

Akárcsak nekem Will…

Deborah, a csapat egyetlen boszorkány tagja, a kezében egy pohár vörösbort tartva, hanyagul a korlátnak dőlve a távolba révedt. Az első találkozásunk óta mit sem változott: hűvös szépség volt, aki magasról tett arra, hogy felbukkantam. Nefelejcskék szemével a horizonton burjánzó éjszakát szemlélte, bele-bele nyalva a borba, miközben hosszú, fekete, hegyes körmeivel néha megkocogtatta a leheletvékony üvegpoharat.

Cyntia, amint észrevette, hogy Blaise-zel és a pokolkutyával a kavicsos úton sétálunk feléjük, elnyomta a cigijét a hamutálban, aztán felpattant a rattan fotelből. Ő volt a helyi Igazságosztók amolyan főszervező-menedzser-félesége. Ő intézte a Bázis ügyes-bajos dolgait, szervezte a rendezvényeket, vitte a hátán a bizniszt. Mindent precízen kézben tartott, határozott volt, ugyanekkor észrevettem, hogy nem szeret terepen lenni. Egy ilyen típusú nőt alapból kiskosztümben képzelnék el, ám ő ennek a totális ellentéte. Tizenhét évesen változtatták vámpírrá, ötszáz évvel ezelőtt, és azóta nem sikerült levetkőznie a lázadó tinédzser imázst: mindig erőteljes smink fedte az arcát, mindig színesre lakkozta a körmeit, a ruhái pedig vajmi keveset takartak sovány testéből.

Amint odaértünk a gangra, Blaise lepacsizott a bandával, mi pedig Cyntiával félrehúzódtunk.

– Hol van? – kérdeztem.

– Az alagsorban. Niky vele van – tette hozzá figyelmeztetőn.

– Ő mit keres itt már megint? – komorodtam el. Az utóbbi hónapokban nem jöttünk ki túl jól egymással. Niky olyan dolgokba ütötte a formás orrát, amikhez semmi köze sem volt. Természetesen nem volt tagja a brightmore-i Igazságosztóknak. Ő a szomszédos körzetben viselte a körzetúrnői rangot, így az ottani Igazságosztók tartoztak a vezetése alá, mégis mindig nálunk rontotta a levegőt, és úgy viselkedett, mintha mindenhez köze lenne. Ezzel eleinte nem volt bajom, örültem, hogy gyakran látjuk egymást. Amikor azonban már úgy csinált, mintha ő lenne az én pozíciómban, kicsit bepipultam, és úgy kiosztottam, hogy azóta levegőnek nézzük egymást.

Cyntia megvonta a vállát.

– Halvány ezüst golyóm sincs.

– Rendben. Mit tudunk eddig a lányról?

– Rebecca a neve. Húszéves, egyetemista. A fél kollégiumot lemészárolta. Fényes nappal.

– Hogy?

– Feltépte a torkukat. Akár egy vámpír. Fényes nappal – ismételte, hogy nyomatékosítsa. – De vámpír: a fogak, a pupilla, a vérszomj, az erő és a gyorsaság… Minden stimmel.

– És mégis nappal tette…

– Igen, alig két órája. Ráadásul nem égeti az ezüst.

– Nem égeti az ezüst, nem fogja napfény… Az ezüst még engem is éget! – háborodtam fel. – Ezt meg kell néznem.

– Ezért hívtalak – dörgölte az orrom alá, de a béke kedvéért nem foglalkoztam vele, csak csúnyán rásandítottam, majd elindultam be az épületben.

– Blaise, lejössz? – fordultam hátra menet közben.

– Persze! – Visszaadta Eddynek a sörét, amiből még azért kortyolt egy nagyot búcsúzóul, és utánunk kocogott.

A ház egyszerre volt modern és elegáns belülről is. A gang egy teljesen felszerelt konyhába vezetett, ahol csak a hűtőket használtuk, elsősorban vér és nyers hús tárolására. Blaise egyszer megpróbált főzni, de eltereltem a figyelmét azzal, hogy mögé osontam, és csókolgatni kezdtem a nyakát... Majdnem leégettük a házat. Azóta nem próbált meg újra főzni, bár párszor felvetette, hogy megismételhetnénk a művelet szex részét. A pult ideális magasságú.

A konyha a tágas hallba nyílt, ahonnan öt ajtó és három kőlépcsősor vezetett különböző helyiségekbe. A falak és a márványpadló fekete. A világítás nagy részét sötét kőtálakban lobogó tűz adta, amit Deborah mágiájának köszönhettünk. Az ablakok előtt minden hajnalban leengedtük a redőnyöket és elhúztuk a fekete, vastag sötétítőket, ám esténként szinte az összeset kinyitottuk, hogy hűséges barátunk, az éjszaka vendégül jöhessen gyermekeihez.

A pincébe a legszélesebb lépcső bal oldalán lévő ajtó nyílt. Blaise-zel mi mentünk elöl, kézen fogva, a sort Cyntia zárta. A folyosó hosszú volt, a plafonon, falakon és a padlón lila neoncsövek futottak, mutatva az irányt.

Azon az ajtón nyitottam be, amelyiken se tábla, se szám nem függött. Bevonultunk a kis helyiségbe, aminek a végét üvegfal jelezte. Annak a túloldalán volt az egyik kihallgató, vagyis inkább a vallató. A fal koszos, véres és egyéb dolgoktól mocskos.

Niky nem reagált az érkezésünkre. Drága parfümje édes illata betöltötte a levegőt, megfacsarva az orrom. Nemrég elmerengtem, hogy a csajos pizsipartiktól kezdve, az orgiákon keresztül, hogy jutottunk el idáig, hogy egy kanál vízben meg tudnánk egymást fojtani? És rájöttem, hogy igazából az volt a meglepő, hogy egyáltalán valaha azt hittem, barátok vagyunk.

Az üveg elé állva kíváncsian vizslattam a fogvatartottunkat.

Rebecca középen ült egy masszív fém széken. A keze a háta mögött össze volt bilincselve, a feje a mellkasára bukott, így vértől összetapadt haja az arcába hullott. Csak sejtettem, hogy barna színű, nehéz volt megállapítani. Felkészülve a szerepemre végigsimítottam a ruhámon, azután megköszörültem a torkom.

– Nagyon színpadias valaki – jegyezte meg Blaise.

– Nem tetszik? – biggyesztettem le a szám.

– De, szexi – csapott a hátsómra.

– Na figyelj, és tanulj, ifjú Padawan.

– Ez esetben nem neked kéne itt maradnod, és nekem bemennem?

– Lehet, hogy szarrá tudnád kínozni, de én bármilyen vámpírt meg tudok igézni. Bármilyen erőset. Tádám! – tártam szét a karjaim.

– Ezt a képességet nagyon várom.

– Hamarosan… – kacsintottam, majd bevonultam a fogolyhoz.

Harmadik fejezet

Hangosan becsaptam magam mögött az ajtót, mire Rebecca összerezzent. Vontatottan felemelte a fejét. Csípőre tett kézzel megálltam előtte, és vártam, hogy rám nézzen. Kékeszöld szeme ámulatba ejtőn világított, pupillái keskeny rést vágtak az íriszébe. Arcán elmázolódott vér sötétlett, a szemfogai kilátszottak a szájából. Hosszúak és hegyesek voltak.

Felkaptam az asztalról egy ezüst karót, és a szegycsontja alá döftem. Mély morgás tört fel a torkából, összeszorította a fogait, amitől vér serkent az ajkából. Olyan dühösen nézett, hogy ha ölni tudott volna a tekintetével, elporladtam volna.

– A nevem Phaedra Colt. És elbasztad a szabadnapom.

Tovább vicsorgott. A bőre sápadt volt, a sminkje elkenődött. Nagyon csinosan volt felöltözve: világos farmersort, fehér csipkés top és fehér sportcipő alkotta a szettjét. Mármint… már egyik sem túl fehér.

A sebe szinte azonnal beforrt.

– Hogy hívnak?

Nem válaszolt. Ezúttal közelebb szúrtam a szívéhez, mire felsikoltott.

– Mi a neved? – A homlokának nyomtam a karót, de semmi füstölgés. A torkának szegeztem a fegyver hegyes végét, és lassan nyomni kezdtem.

– Becky. – Dühösen elhúzta a fejét. – Becky a nevem. Becky Black.

– Mi vagy te?

Nem felelt.

– Mi történt ma a koliban?

Hallgatott, mint a sír. Sejtettem, hogy nem makacsságból, hanem mert ő maga sem tudja, mi a franc történt vele.

Meglengettem az orra előtt a karót, jelezve, hogy ha nem mond valamit azonnal, használni fogom.

– Megöltem őket – szólt erre csendesen, megtört tekintettel.

– Miért?

– Nem... nem tudom – csóválta a fejét. – Éhes voltam. Elkapott az... éhség. Esküszöm, nem tudtam, mit csinálok! A barátaim... – Eltorzult az arca.

– Mit tettél velük? – Azt akartam, mondja ki. Mondja el a saját szavaival.

– Én... – Hevesen rázni kezdte a fejét, mintha a lelki szeme elé nyomakodó emlékeket akarná kirázni a fejéből.

– Te, te, te, mit te? Mit műveltél azokkal az ártatlan emberekkel?! – erőszakoskodtam.

– A nyakukba haraptam, és ittam a vérüket! – ordította teli torokból.

Egy vámpír ült előttem, aki eddig nem volt vámpír, és amellett, hogy hirtelen vért kezdett szlopálni, még gyorsan is gyógyult, ráadásul se az ezüst, se a napfény nem ártott neki.

Leguggoltam elé. Kába volt, legyengült, szétesett. Könnyű dolgom lesz.

– Nézz rám.

Üvegessé váló tekintettel engedelmeskedett. Könnyedén behatoltam az elméjébe. Meg se próbált ellenállni.

– Mi a neved?

– Rebecca Black – felelte monoton, gépies hangon.

– Hány éves vagy?

– Húsz.

– Mit csináltál ma reggel?

– Nem emlékszem.

– Mi a mai napról az első emléked?

– Hogy a szobatársnőm vérét iszom, miközben ketten ránk törnek a szobánkban, és elhurcolnak.

– Emlékszel arra, tegnap mit csináltál?

– Nem.

– Mi a legutóbbi emléked?

– A Moonban kávézom egy barátnőmmel.

A Moon hallatán összefacsarodott valami a mellkasomban. Mi is milyen sokat lógtunk ott a többiekkel az órák helyett! Mintha nem is velem történt volna… Mintha nem az én életem lett volna, hanem valaki másé, akit egyszer régen ismertem.

– Ez mikor volt?

– Nem tudom.

– Hogy érezted magad közben, miről beszélgettetek?

Eltorzult az arca, mintha fájdalommal járt volna, hogy emlékezzen.

– Nem tudom!

Hát, ez fura.

– Használsz bármiféle drogot?

– Nem.

– De tudod, milyen év van? Melyik városban vagy? Milyen szakra jársz az egyetemen?

– Igen.

– A barátaid nevét is, akiket megöltél?

– Igen.

– Hol születtél?

– Brightmore-ban.

– Ki változtatott vámpírrá? – tértem rá a lényegre.

– Senki.

– Valakinek lennie kellett. Ki volt az?

– Nem tudom.

Csalódottan felegyenesedtem, mire az igézet lehullott róla, és bambán pislogott körbe. Kibiztosítottam az egyik stukkert, ami a fém asztalon hevert, más fegyverek társaságában, majd a csövét a szívének szegeztem. Riadtan nézett rám.

– Örültem a találkozásnak, Rebecca. – És meghúztam a ravaszt.

Negyedik fejezet

Blaise berontott a helyiségbe, nyomában a két vamppal.

– Mi a fene…?! Phaedra! – sápítozott a fejét fogva. Cyntia és Niky is kikerekedett szemekkel meredtek rám, mintha elment volna az eszem. Csitítón felemeltem a kezem.

– Szerintem Will vámpírrá változtatta. Nem átlagos vámpír, hasonlít hozzánk… – soroltam az ujjaimon számolva. – Erre pedig csak az lehet a magyarázat, hogy Will megtalálta az új társát – vontam le a logikus következtetést. A másik három még mindig értetlenül bámult.

– Egy vámpírt megöl a szívlövés, igaz? Rebecca viszont nem hamvadt el, tehát nem átlagos vámpír – magyaráztam, és titkon örültem, hogy bejött az elméletem. Ha elhamvadt volna, kellemetlen lett volna. – Nyugi, mindjárt magához tér. – Alig tűntek nyugodtabbnak. – Meg kell keresnem Willt. Igazán szólhatott volna erről – morogtam megkerülve őket. – Mindjárt jövök.

Felmentem a hallba, ott volt térerő. A nyitott ablak elé húzódva kipillantottam a parkra, ami felett lustán terpeszkedett az éjszakai égbolt. Egy denevér suhant el előttem. Érdeklődve követtem a tekintetemmel cikázó mozgását, miközben a Teremtőmet hívtam.

William szinte azonnal felvette a telefont.

– Darlin’. Hiányzom a szabadnapodon? – búgta. – Hízelgő. Blaise nem bírja a gyűrődést?

– Pont annyira hiányzol, amennyire őszinte vagy velem.

– Teljesen az vagyok veled.

– Akkor mit keres a pincében egy fiatal lány, aki megzabált egy fél kollégiumot, és nem halt bele abba, hogy az előbb szíven lőttem?

– Tessék?

– Ne mondd, hogy fogalmad sincs arról, ki ő! Átváltoztattad! Nyugodtan megmondhattad volna. Nem érdekel, hogy új társat csináltál magadnak, de egy csomó embert megölt!

– Nem változtattam át senkit.

– Hát persze…

– Indulok a Bázisra.

– Jobb is.

Leraktuk.

– Szerintem tévedsz.

Tudtam, hogy Blaise mögöttem áll, így nem rezzentem össze a hangjára. Összefontam a kezeimet a melleim alatt, és mélyet lélegeztem a nyártól illatos levegőből.

– Miért is?

Mellém állt.

– Kiderült volna, ha William átváltoztatta, de szegény azt se tudja, mit tett. Fogalma sincs, mi ő. Ma szembesült mindennel.

– Valószínűleg csak valaki megigézte, hogy ne emlékezzen. És ki erősebb tőlem, akinek az igézését nem tudnám feloldani? – Költői volt a kérdés, Blaise nem is válaszolta meg. – Valaki átváltoztatta – folytattam. – Minket teremtenek, te is jól tudod! Épp ezen mész keresztül, ha nem rémlene…

Ekkor megérkezett William.

– Gyors voltál – fordultam felé. Sötétkék inget viselt nyakkendővel, sötétszürke hajszálcsíkos nadrágot hozzá illő mellénnyel és zakóval. Nem értettem, hogy nem sül meg.

– William Pyer vagyok, mi mást vártál?

– Szerénységet biztos nem. Na szóval, a lányt Rebeccának hívják, egyetemista, fényes nappal lemészárolta a kollégiumban tartózkodók egy részét – foglaltam össze röviden. – Nem ismerős?

– Nem. Nem osztogatom csak úgy a vérem. Akinek legutóbb adtam, elhagyott, és épp egy arra méltatlant próbál vámpírrá tenni.

Meglepett a szókimondása, hirtelen nem is tudtam csípőből visszavágni. Amint ezt realizálta, félmosolyra húzta a száját. Blaise felszívta magát, viszont mielőtt bármit mondhatott volna, Willnek estem.

– Akkor mi a magyarázatod minderre?

– Nem tudom, darlin’, csak most érkeztem. Hívom a Fehér Köpenyeseket.

– Oké. Mi addig visszamegyünk az alagsorba – fogtam menekülőre.

Amikor már a folyosón iparkodtunk, Blaise átkarolt.

– Ez azért kemény beszólás volt Williamtől.

– Ja! Bunkó.

Amint leértünk a cella előtti megfigyelőszobába, Cyntia felmutatta a véres töltényt.

– Kilökte magából.

– Remek. Amúgy miért nem Williamet hívtad ezzel a problémával? – tudakoltam felvont szemöldökkel.

Cyntia megvonta a vállát.

– Megfordult a fejemben, hogy esetleg ő…

– Azt állítja, nem ő változtatta át. – Az üveg elé álltam, átölelve magam. Nem tudtam, higgyek-e Willnek. Egy részem hinni akart neki, de sokszor hittem már azt, hogy az igazat mondja, és mindig kiderült, hogy hazudik vagy ferdít. Hiába érzem úgy, hogy most nem kamuzik, nem vehettem készpénznek.

William csatlakozott hozzánk. Percekig csendben figyeltük Rebeccát, aki a láncait feszegette, hiába. Nem lettünk okosabbak.

– William, intézd el a botrányt, légy szíves – kértem, rá se nézve.

– Igenis, úrnőm. – Úgy bazsalygott, mint akit most választottak meg a világ legszexibb férfijának. Iszonyúan élvezte, hogy kezdem elfoglalni azt a helyet, amit nekem szánt.

– Cyntia, vidd el Rebeccát fürdeni, kapjon tiszta ruhát és vért. Ha megérkeznek a köpenyesek, vidd őket hozzá, hadd végezzék a munkájukat.

– Okés.

– Blaise, deríts ki róla mindent, amit lehet. Kezdd a családi hátterével. – Adtam neki egy puszit.

– Meglesz.

– Én tehetek valamit? – pofázott közbe Niky. Végigmértem. Falatnyi rózsaszín topot és hozzá passzoló, övnek beillő szoknyát viselt, tűsarkúval, és drága, csillogó ékszerekkel kiegészítve.

– Menj haza, biztos van dolgod a körzetedben. – Ezzel a lendülettel faképnél hagytam.

Eddyt és Freddyt még megbíztam azzal, hogy derítsék ki, hol volt Rebecca, miket csinált az elmúlt napokban, és kezdjék az egyetemen, a barátnőjével, akivel a Moonban találkozott.

Amíg kiadtam nekik a feladatot, Niky utánam jött. Mögöttem állt meg, az elfojtott haragtól, ami sugárzott belőle, bizsergett a tarkóm. Legszívesebben magam mögé legyeztem volna. Olyan volt, mintha sok kis idegesítő rovar rohamozott volna meg.

– Igenis! – vágta magát haptákba mindkét nyurga testű vérfarkas, azután elinaltak.

Szembefordultam Nikyvel. Hosszú, hullámos platinaszőke haja fátyolként omlott a testére. Szeméből kék szikrák pattogtak, kezeit a csípőjén nyugtatta. Magasabb volt tőlem, és ezt igyekezett is kihasználni. Megfélemlítőn tornyosult felém. Nyoma sem volt bájos arcán a régi Barbie babának.

– Komolyan mondtam, menj haza. Egyáltalán, miért lábatlankodsz itt? Nincs jobb dolgod?

– Békés mostanában a világ – felelte.

– Annyira azért nem – vetettem ellen.

– Ne törődj vele. Megvan rá az okom.

– Legyen. De mivel annak valószínűleg semmi köze a brightmore-i Igazságosztókhoz, ne üsd bele az orrod a dolgainkba! Menj, plázázz szépen, vagy szervezz messze innen egy orgiát, bánom is én! De az ügyeimtől tartsd távol magad.

– Akkora picsa lettél!

Megvontam a vállam.

– Úgy tűnik, szerepet cseréltünk.

– Anyád! – köpte a fogai között tehetetlen dühvel.

– Melyik? – kuncogtam. – Nem is fontos. Mind a kettő karót döfne abba a szétrohadt szívedbe.

– Azért, mert téged nem öl meg akármi, még nem kell felvágnod. Ha nem lennél Halhatatlan, már rég kicsináltak volna! – fröcsögte belemászva az arcomba.

– Akkor még jó, hogy Halhatatlan vagyok – húztam félmosolyra a szám, aztán faképnél hagytam.

Elindultam megnézni, Cyntia hogy áll. A lány az egyik első emeleti fürdőszoba előtt várakozott a folyosón, és meglepetésemre épp könnyed csevejt folytatott Deborah-val.

– Mi a helyzet? – tudakoltam.

– Zuhanyzik. A ruháit bekészítettük – felelte Cyntia.

– Hogy van?

– Zavart. Fél. Nem érti, mi van. Gyötri a bűntudat – sorolta.

– Nem meglepő. A köpenyesek megérkeztek már?

– Igen, lent vannak a cellában, ahová visszük majd Rebeccát. Előkészülnek.

– Imádom, amikor minden gördülékenyen megy – csaptam össze a kezem.

– Ki nem? – bazsalygott dacosan a boszorka. Gyűlöltem, hogy nem tisztel.

– A problémakereső emberek biztos bánnák.

– Tény – ismerte el. Kicsit hosszabban néztünk egymásra, mint normális lett volna. Hogy ő min tűnődött, nem sejtettem. Én azon, hogy bárcsak nézne valamibe.

Hallottuk, hogy elzáródik a zuhany, pár másodperc múlva pedig bekapcsolt a hajszárító.

– Mi lehet ő? – morfondírozott Cyntia.

– Nem tudom – csóváltam a fejem. – Még mindig nem hiszek teljesen Willnek. Olyasmi, mint mi. Vagy ő tette ilyenné, vagy én. Én biztos, hogy nem. Állítása szerint ő sem, na de nála nem tudni.

– Atramentumos golyót kéne belé ereszteni – vetette fel Deborah.

– Nekem is megfordult a fejemben. De ha meghal, talán sose tudjuk meg, ki ő.

– Ez akkor miért nem zavart, amikor ezüst golyóval szíven lőtted? – vonta fel a szemöldökét Cyntia.

– 99%-ig biztos voltam benne, hogy túléli.

– Akkor csak lőjük gyomron atramentumos lövedékkel – módosított az elképzelésén a boszi. – Abba nem halna bele, de kiderülne, égeti-e.

– Vagy csak szorítsunk a karjára egy atramentumos tőr pengéjét. Duh! – javasolta felháborodva Cyntia. – Kevésbé szadista.

Deborah érdektelenül lebiggyesztette sötétre rúzsozott ajkát.

Rebecca perceken belül kijött a fürdőszobából. Szürkéskék, batikolt nadrágot és fehér pólót kapott egy tornacipővel. A haja váll alá érő volt, sötétbarna, benne vékony, fehér csíkok díszelegtek, az arcát keretező két tincs pedig teljesen fehérre volt festve. Az arca szép volt, szimmetrikus. Dühének a szaga fullasztón keveredett a párával, pláne, amikor engem is meglátott. Nem lehetett túl hálás, amiért megkínoztam és szíven lőttem. Ha ezután nem fog kedvelni, nem leszek meglepve.

– Ismered William Pyert? – kérdeztem igézőn.

– Nem ismerem. – Nem hazudott.

A francba!

Will egy újabb hazugságával még megbirkóztam volna, egy ilyen rejtéllyel azonban kevésbé.

– Hát jó – fogadtam el morcosan.

– És ha William megigézte, hogy ne emlékezzen? – ötletelt Deborah nekidőlve a fekete márványfalnak, közben hosszú, vörös tincsei meglibbentek. Úgy nézett ki, mintha egy Victoria Francés festményhez állna modellt.

– Ez nekem is eszembe jutott, de akkor mi értelme volt átváltoztatnia?

– Biztos van vele valami célja.

– Jogos, Willnél sosem lehet tudni – zártam le ezzel a témát, majd az újdonsült vampra néztem. Épp a kezeit vizsgálta, mintha még sose látta volna őket. – Rebecca, szeretnéd megtudni, mi történt veled, mivé változtál át, és ki tette ezt veled?

– Igen – felelte fojtottan, leengedve a karjait.

– Akkor menj Cyntiával. Megpróbáljuk kideríteni. Nem ígérem, hogy nem fog fájni, de a legegyszerűbb mindenkinek az lenne, ha önként engednél mindent.

Bizonytalanul bólintott, szerintem legszívesebben menekülőre fogta volna, de nem merte megkockáztatni. Elvégre kezdtünk rendesen bánni vele.

Mivel úgyis el volt cseszve az estém, jó főnök lévén pedig magamnak nem osztottam feladatot, meglátogattam Dianát. Megfordult a fejemben, hogy Blaise házi feladatát másnak adom, és folytatjuk az estét ott, ahol abbahagytuk, de tudtam, hogy ebből az ügyből ki nem maradna.

Ötödik fejezet

Diana épp a vérfarkasok hadiszállásán csinosítgatta az előteret, amikor betoppantam. Amióta bekerült a szőrmókok körébe, majd’ beleőrült abba, az Odú mennyire igénytelen és lepusztult. Michael engedélyezte, hogy a saját elképzelései szerint újítsa fel.

– Sziaaa! – ölelt meg szorosan. Még jó, hogy vamp voltam, különben lazán eltörte volna a csontjaim.

– Csőőő! Helló, Angela!

– Halihó! – A másik nőstény épp egy farkasfalkát ábrázoló képet akasztott fel a falra.

– Hogy tetszik? – kérdezte vigyorogva Diana.

Körbepillantottam.

– Mindig jó ízlésed volt.

– Ugye? Megjavíttattam a tetőt, egy falat lebontottunk, egy másikat felhúztunk, ki lett festve, a fa le lett lakkozva, felújíttattam a kandallót, beszereztem pár szőnyeget, néhány képet a falakra, és egészen vállalható lett a hely. A többieknek is tetszik.

– Elhiszem. Nem is értem, miért nem igényelte senki a tatarozást. Ja, de: vérfarkasok – gúnyolódtam, ám a két nő csak legyintett.

– Gyere, megmutatom az új társalgót. Tele van puha fotelekkel, pokrócokkal, virágokkal, imádni fogod! – harangozta be vidáman.

Hűvös volt bent, a színek melegséggel töltöttek el, gyümölcstea illata telítette a levegőt. Ledobtam magam egy fotelbe. Tényleg puha volt, és nagyon kényelmes. El tudtam volna benne szundítani.

– Hm – bámult rám gondolkodón Dia barna szemével. – Angie, Phaedrát megtartjuk dísznek. Ezzel a ruhával nagyon passzol ide!

Angela is végigmért.

– És még a szarkasztikus poénjaival is elszórakoztatna minket!

– Ha meg megunjuk, max megesszük.

– Áh, kevés rajta a hús – vetett ellen Angela, miközben mindketten helyet foglaltak velem szemben az L alakú kanapén.

– Igazad van. Még talán fogpiszkálónak hasznosíthatjuk – ötletelt tovább az állítólagos legjobb barátnőm, belenyúlva a masszív, fából készült dohányzóasztalon lévő bambusztálba, kihalászva belőle pár szem sós mogyorót.

– Annyira gizda azért nem vagyok! – húztam fel az orrom.

– Neeem, csini vagy – nyugtatott meg Dia, egyesével dobálva a szájába a mogyikat. – Kénytelenek leszünk életben hagyni.

– Őszintén sajnálom – erőltettem részvétet az arcomra.

– Ne tedd. Jobb ez így. Megkínálnálak valamivel, de sajnos vérrel nem tudunk szolgálni.

– Pedig a kedvemért igazán rakhatnátok pár zacskóval a hűtőbe.

– Michael megtiltotta – sajnálkozott Angela. – Nem szeretné, hogy ide szokj. És ő az Alfa.

– Ha valami sose fog megtörténni, az az, hogy én ide szokom – röhögtem el magam megborzongva. Hiába lett otthonos a hely, a szobákat belengő vérfarkas-energiától hangyák futkostak a bőröm alatt.

– Ezt mi sem hisszük, de Michael… – kezdte Dia a kezével mutogatva a levegőben.

– Ja, ő az Alfa – bólintottam, jelezve, hogy felfogtam.

– Azért majd elrejtek egy-két zacskót a frissentartóba, hátha ott nem veszi észre senki – kacsintott cinkosan.

– Köszke.

– És mi szél hozott erre? Azon kívül, hogy hiányoztunk – pislogott hosszú szempilláival cukin.

– Azon kívül, hogy emésztett a hiányotok, muszáj elmesélnem, mi cseszte el a szabadnapom.

– William volt, mi? – vádaskodott Angela felhorkanva.

– Kivételesen nem.

– Nem is értem, Blaise miért nem ölte még meg – csóválta a fejét Dia, ignorálva, amit mondtam.

– Mert ő sem tudja, hol vannak a speckó fegyverek – kocogtattam meg a halántékom.

– Kell az neki? Cerberus a tenyeréből eszik. Biztos adna pár csepp vért a nagyobb jó érdekében.

– De van valami a vérével, tudod. Két hete újra megpróbáltam atramentumos fegyvert csinálni, és ezúttal sem sikerült.

– Ez nagyon furcsa.

– Nekem ne mondd. Szóval ami atramentumos fegyver megmaradt, az jól el van rejtve – bizonygattam, és reméltem, hogy tényleg így van. Különben bajban lennék.

– Amúgy William megölése erre az egy királynő, két király problémára nem megoldás – váltott vissza Angela az eredeti témára, miközben néhány laza mozdulattal megigazgatta a frufruját.

– Miért? Két király nem lehet! – vélekedett Dia újabb mogyoróért nyúlva. Nagyon elemükben voltak ma.

– Blaise eleve nem lesz király – szögeztem le határozottan, mielőtt elszabadulna a beszélgetés. – Nem akarna az lenni.

A lányok összenéztek.

Azért a bogarat beleültették a fülembe. Ebbe így még sosem gondoltam bele.

– Nem mintha bárki is elfogadná őt az urának – jegyezte meg Angela.

– Blaise vámpírúrrá válása nem kérdés – ismételtem meg.

– Akkor mi lesz?

– Semmi. Ő az én párom, ennyi. Hagyjuk ezt a hülyeséget – hessegettem el gyorsan a gondolatot. – Ne erről beszéljünk, hanem hogy mi tette tönkre az estém – forszíroztam.

Végre elhallgattak, és várakozón pillogtak rám.

– Ha már így kérdezitek: egy vamp. Nevezetesen egy Rebecca Black nevű teremtmény.

– Hogy kicsoda? – ráncolta a homlokát Dia, mintha ismernie kéne ezt a nevet.

– Jó kérdés. Eddig állítólag nem volt vámpír, majd ma napközben, váratlanul lemészárolta a fél kollégiumot, és az se nyírta ki, hogy a szívébe eresztettem egy ezüst golyót.

Eltátották a szájukat.

– Vámpír egyáltalán? – kérdezte Dia.

– Az.

– Tuti?

– A Fehér Köpenyesek épp vizsgálják, de nagyon annak tűnik. Leszámítva, hogy nem fogja ezüst, nem égeti napfény, és a szívlövés nem nyírja ki.

– Robotvámpír – ötletelt Angi.

– Még az is lehet. Egyelőre többet nem én sem tudok, mindenki épp rajta dolgozik.

A vérfarkasok elvigyorodtak.

– Nem úúúgy – forgattam a szemem a két kis perverzen.

– Tehát mindenki melózik, csak te nem – ragadta meg a lényeget Angela. – Nagyon úrnős.

Megvontam a vállam.

– Én így dolgozom. Megvitatom a dolgot a tanácsadóimmal – kacsintottam. Dia büszkén kihúzta magát, Angela ellenben a plafonra emelte a tekintetét.

– Niky ott volt? – tudakolta Dia.

– Ott hát – fintorodtam el, mintha kutyakakiba léptem volna. – Csak tudnám, miért…

Dia kihúzta magát, és számolásra emelte a kezét.

– Utál téged, és idegesíteni akar. Blaise-re fáj a foga. Vagy Williamre. Be akar kerülni a belső körbe valamiért. Akkora leárazások vannak a brightmore-i boltokban, amekkorák nála nem... – Tovább gondolkodott. – Titkos küldetésen van. – Több nem jutott az eszébe. Azon kicsit meglepődtem, hogy ez a téma inkább felcsigázza, mint egy titokzatos harmadik Halhatatlan, de nem tettem szóvá.

– Tényleg utál, de még nem tett keresztbe, csak irritál. Blaise-re és Willre is egyformán nyomul, folyton teszi a bombanőt. Az ő körzetében is vannak Igazságosztók, aminek körzetúrnőként ő a feje. A leárazások lehet. A titkos küldetés sem kizárt. Ahj, legszívesebben kilökném a napra! – fortyogtam.

Ekkor pittyent egyet a mobilom.

– William az – sóhajtottam frusztráltan.

– De meglepő – grimaszolt Dia.

– Találkozni akar. Sürgős. – Felálltam. – Szombatra ne csináljatok programot, mert bulit szervezek – mondtam integetve, majd mielőtt visszainthettek volna, elillantam az Odúból.

William az egykori közös otthonunk nappaliból nyíló teraszán várt rám. Nem szerettem ide jönni, túl sok volt az emlék: a boldog napok, amiket együtt töltöttünk, Hell halála, a húgom ittléte, a vérfarkas és az éjvadász támadások...

– Van híred? – csaptam bele a közepébe.

– Elsimítottuk Rebecca művét – újságolta kimérten, tekintetét az éjszakai Brightmore-on nyugtatva. A város izzott a nyáresti forróságban. Mindig imádtam ezt a kilátást. – Szerencse, hogy Cyntia pont hallotta a rendőrségre érkező bejelentő hívást. A kollégiumban tartózkodó negyven diákból huszonkilencen haltak meg, kettő van kórházban, a többinek sikerült elmenekülnie, amikor Rebecca elkezdte a mészárlást.

– Mi a sztori? – álltam meg mellette a korlátba kapaszkodva, magamban azon tűnődve, vajon Will miért itt akart találkozni.

– Egy elmebeteg diák ámokfutása, ami öngyilkossággal végződött.

– Hihető – hümmögtem. Szegény Rebecca. Egyik nap még vígan éli a kis életét, a következőben pedig az egész kuka azzal a címszóval, hogy kinyírta a diáktársait, végül saját magát. Innen nincs visszaút…

– Igen. Mit gondolsz, mi legyen a lány sorsa?

– Nem hoznék elhamarkodott döntést. Először derítsük ki, mi ő, hogy lett ilyen, ki tette ezzé, utána pedig meglátjuk, hogy és hova fog tudni beilleszkedni. Ha be tud egyáltalán.

– Én is így vélem – értett egyet gond nélkül.

– Halleluja! Nincs vita.

– Ezzel kapcsolatban nincs.

Hirtelen úgy éreztem, mintha legalább húsz fokot zuhant volna a hőmérséklet. Lepergett előttem a közelmúlt, mi rosszat tehettem, de nem jutott eszembe semmi. Semmi, amit én rossznak ítéltem volna meg.

– O-ó. Itt jön a de.

– De... Niky panaszkodott rád.

– És mégis kicsoda ő itt a körzetben, hogy egyáltalán panaszt tehet rám? – vontam fel a szemöldököm. Kezdett nagyon idegesíteni ez az egész kálvária Nikyvel.

– Egy másik körzetúrnő. Azt hittem, barátnők vagytok – adta a naivat. Legalábbis gondolom, hogy csak megjátszotta. Annyira fotykos nem lehet, hogy ne érzékelje a feszkót köztünk.

– Már régóta nem – világosítottam fel a biztonság kedvéért. – Miért van itt egyáltalán?

– Nekem segít – válaszolta tömören.

– Segít? Francokat. Nézd, ha kúrogatod, mondd meg nyugodtan, nem érdekel. De az Igazságosztóktól tartsa távol magát, ahhoz semmi köze! Van saját körzete, fontoskodjon ott!

– Itt sem fontoskodik.

Felröhögtem, majd megperdülve nekivetettem a hátam a korlátnak. Kedvem lett volna leugrani a mélységbe.

– Dehogynem! Úgy tesz, mintha ő lenne itt az úrnő.

– Szóval ez a baj. Úgy érzed, kitúr.

– Engem nem lehet kitúrni – szorítottam ökölbe a kezem.

– A többiek kedvelik – feszegette a határokat.

– Miért, engem nem? – kaptam a szívemhez a kezem színpadiasan.

– Van, aki nem zárt a szívébe – folytatta puhábban.

– Ki? – Nyilván volt sejtésem. Láttam a szemén, hogy nem fogja elárulni.

– Kicsit lekezelő vagy – tért ki a válaszadás elől.

– Te meg egy segg, mégse jön ide XY Timbuktuból, hogy itt játssza az agyát.

– Tőlem félnek.

– Tőlem nem? – szaladt a szemöldököm a hajvonalamig.

– Lehet, hogy Halhatatlan, ezáltal erősebb is, de fiatalabb vagy tőlük, és még nem fogadtak el teljesen.

– Menjenek a francba – morogtam visszafordulva, olyan erővel markolva rá a korlátra, hogy ha lehet, még tovább fehéredtek a bütykeim. Ketté tudtam volna törni a vasat.

– Látod? Tele vagy emberi érzelmekkel. Ez nem segít.

Ideges lettem. Ha Willnek az volt a célja, hogy kihozzon a sodromból, elérte.

– A lényegen nem változtat: ha Niky neked segít valamiben, segítsen. De a mi dolgainkba ne kotnyeleskedjen bele! Nem akarom a Bázison látni.

– Márpedig fogod, mivel én elég sokat tartózkodom ott.

Hosszan néztem rá, fürkésztem az arcát, de most is csukott könyv volt.

– Ez esetben van még valami mondanivalód?

– A Nikys témát nem beszéltük meg...

– Ó, dehogynem. Jobban is, mint kellett volna. – Ezzel magára hagytam.

Elegem volt Nikyből. Folyamatosan játszotta az úrnőt, Willt maga mellé állította, mindenkit az ujja köré csavart, plusz az hagyján, hogy minden pasinak tette a szépet, de Blaise előtt is folyton kellette magát. És most mind erre rá még be is mószerolt Willnél.

Ha háborút akar, megkaphatja!

Hatodik fejezet

Amint visszaértem a Bázisra, egyből a konyhába mentem, hogy igyak vért. Kivettem a hűtőből a zacskót, kitöltöttem egy kristálypohárba, és kiültem a teraszra, elhatározva, hogy amíg megiszom, kipufogom magam Will és Niky miatt, de utána elengedve a dolgot belevetem magam a nyomozásba. Legalább addig is Blaise-zel lehetek.

Még a pohár felénél sem jártam, amikor Deborah magas, karcsú alakja jelent meg az udvaron. Egyenesen felém tartott. Komolynak tűnt. Pókerarccal követtem macskaszerű mozgását. Bakancsa alatt korcogott a kavics, hosszú fekete szoknyája susogva lobogott utána. Fekete csipke fűzőjét elöl arany kapcsok tartották össze.

Amikor odaért hozzám, kérdezés nélkül leült mellém a rattan kanapéra, jobb lábát átvetette a balon, a combjára könyökölt, amitől fényes, vörös hajzuhataga előre csúszott, tökéletes keretbe foglalva halvány arcát. Mandulavágású szemét erős sminkkel emelte ki, a szájára azonban még szájfényt sem kent.

– Szükségem van a segítségedre – vágott egyből a közepébe. Ezzel alaposan meglepett, pláne, hogy ő volt az egyik tippem arra, ki nem szeret. Ami a tippem ellen szólt, hogy ő Nikyt se csipázta. Sőt, senkit.

– Neked az enyémre? Az aktuális nyári trendek érdekelnek? Azokról szívesen felvilágosítalak, de shoppingolni inkább Nikyt hívd el.

Nevetésképp fújt egyet.

– Nikyvel maximum a napfényre sétálnék ki szívesen.

– Az első szimpatikus megnyilvánulásod – csúszott ki a számon a döbbenettől, holott neki a puszta léte ámulatot váltott ki belőlem. De ezt mindig gondosan lepleztem.

– Előrébb jársz már akkor, mint én.

Mielőtt replikázhattam volna, folytatta:

– Sokkal komolyabb dologról van szó.

– Miért nem Willhez fordulsz? – csodálkoztam, és szinte sokkolt, hogy ma még valaki előbb fordul hozzám segítségért, mint Willhez.

– Benne nem bízom meg.

– Bennem igen? – hökkentem meg.

– Inkább – felelte őszintén. – Mennyit tudsz rólam?

Elgondolkodtam.

– Nem itt laksz a Bázison. Ha meló van, és nem érünk el, nem vagy számonkérhető. Azt rebesgetik, az egyik legerősebb boszorkány vagy a világon. Szabad szellem vagy, nagyképű, lekezelő…

– Köszönöm a jellemrajzot – szakított félbe gyorsan. Még mindig kedélyes volt a hangja. – Bajban vagyok, és szükségem van a segítségedre. Williamre nem számíthatok. Ő önző érdeklény.

– Végre nem csak én látom így!

– Nagy titkot fogok elárulni, és ha megtudom, hogy elmondtad bárkinek, békává változtatlak, és beadlak egy iskolába.

– Megijedtem – forgattam a szemem.

– Nem szoktam a levegőbe beszélni.

– Azt elhiszem. Miről van szó?

– Ne itt. Menjünk sétálni.

Lehúztam a vért, az üres poharat leraktam az asztalra, majd kíváncsian a boszi után indultam, és hamarosan belevesztünk a park magas fáinak a mindent elnyelő sötétjébe. Az ágak olyan sűrűn borultak össze felettünk, hogy a hold fényéből semmi sem szűrődött át a leveleken. A lombkoronákban baglyok huhogtak. Végre kellemesen langyos volt az idő.

Amíg el nem értük a parki szökőkutat, némán lépdeltünk egymás mellett. A csobogó víz hangja megnyugvással töltött el, a várakozástól viszont a csontjaimig bizseregtem.

Deborah-nak egy fűzfa alatti pad nyerte el a tetszését, mert azon foglalt helyet. Értékeltem a választást, én is szimpatizáltam a fűzfákkal. Elég csak arra gondolni, milyen fa magasodik a sírom fölé a temetőben…

– Szóval? – türelmetlenkedtem, mert a kíváncsiság már lyukat fúrt az oldalamba.

– Hosszú lesz, elsőre felfoghatatlan és bonyolult. Ne szakíts majd félbe! – Mindketten tudtuk, hogy erre semmi esély, de azért megpróbálta.

– Oké. – Amióta ismertem, most láttam először, hogy zavarban van. Nonverbális jeleit nem mutatta, én azonban megéreztem.

– Én nem ebből a világból való vagyok.

Súlyos csend szakadt ránk, majd mire összeálltak a gondolatok a fejemben, halkan jöttek ki a számon.

– Te is onnan jöttél, ahonnan Drake?

– Igen. Az Alvilágból. Húsz évvel ezelőtt érkeztem a Földre a dajkámmal, aki szintén boszorkány volt. Ő csatlakozott az Igazságosztókhoz, így kerültem én is ide. A dajkám sajnos már nem él. Az Alvilágban a szüleim voltak az uralkodó varázslók, Audela és Fearell. Az apámat megölte a vámpírok vezetője, Blad. Az anyámat fogságba ejtette, megkínoztatta, majd megölette. Van két testvérem. Az idősebbet, Aurorát, Blad magához vette, megvárta, míg felnő, aztán átváltoztatta vámpírrá. Most egy párt alkotnak. A húgomat egy másik dajka menekítette át ebbe a világba, de nekik nyomuk veszett.

Zsongott a fejem a sok infótól, ő azonban tovább adagolta.

– Számos párhuzamos világ létezik, de a legközelebb a Föld és az Alvilág áll egymáshoz. Onnan érkeztek ide a szörnyek Drake vezetésével. És mit gondolsz, ki volt a Teremtője?