Adèle Dan: Bőrbe vésett átok

© Adèle Dan, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül. A regényben megjelenő minden esemény az írói képzelet szüleménye. Bármiféle egyezés a valósággal csupán a véletlen műve.

Szerkesztette és lektorálta: Kovács Attila

Korrektúra: Szeremley Virág

Borítóterv & grafikák: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Egyéb grafikák: Léana Tadrist

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Elektronikus változat: Farkas István

Szerző Facebook-oldala: Adèle Dan szerzői oldala

Instagram: adeledan_hungarian

Tiktok: adeledan_hungarian

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025

ISBN: 978 615 685 577 0 (epub)

ISBN: 978 615 685 578 7 (mobi)

Miattad

nemcsak magamban, de körülöttem
mindenkiben
nehezemre esik megbízni.

Miattad
félek.

Kelly Clarkson

TRIGGER WARNING
FIGYELMEZTETÉS!

A Bőrbe vésett átok egy sorozat első része, A szépség és a szörnyeteg és A Notre Dame-i toronyőr ihlette. A történet dark fantasy, toxikus kapcsolatokkal, amiket dark romance kategóriába sorolunk.

Az erőszak, brutalitás és sötét erotikus részek explicitek, emiatt 18 éven felülieknek szól! A könyvben található témák, melyek egyes olvasókat érzékenyen érinthetnek:

BDSM

Testképzavar

Toxikus kapcsolat

Érzelmi manipuláció

Szabadságvesztés

Gyermekkori toxikus szülői kapcsolat

PTSD

Traumatizáció és gyászfeldolgozás

Tudd, hogy a könyvet nem könnyű olvasmánynak szánom.

Ha a figyelmeztetésektől nem riadtál vissza, akkor…

Alig várom, hogy megmutassam, mi rejlik a kaelvisi katedrális sötét labirintusában!

Azoknak, akik szeretnek a gonoszról olvasni.

Mert ebből a történetből hiányzik a hős.

Fajok

Napt’yndrák: A fényből merítenek erőt.

Minél erősebb a fény, az erejük annál nagyobb. Sötétségben gyengülnek. A fényhullámokat irányítják, egyesek fegyverként használják, mások erősítenek vagy gyógyítanak vele.

Árnyt’yndrák: A sötétségből merítenek erőt.

A sötétség és az árnyékok erejét használják. Fény hatására az erejük gyengül. Képesek elnyelni a fényt, láthatatlanná válni, árnyfegyvereket készíteni.

Lidércek: A tűz és halál energiáiból merítenek erőt.

Nem tudják pontosan az erejük határait, de képesek akár egy egész falu felégetésére is.

Boszorkányok: A természetből merítenek erőt.

Nephelinek: Lelkekből merítenek erőt – érzelmekkel játszanak.

Képesek a lelkek érzelmeit manipulálni, felerősíteni.

Szeraphinok: Lelkekből merítenek erőt – gondolatokkal játszanak.

Képesek a lelkek gondolatait olvasni, a leghatalmasabbak képesek a gondolatok manipulációjára.

Kiejtési útmutató

T’yndra = tindra

Szeraphin = szerafin

Nephelin = nefelin

Inaya = Inaja

Maël = Mael

Viscius Re’men = Viszciusz Remen

Rhogen Val’tharn = Rogen Valtharn

Brutus = Brútusz

Rexius = Rexiusz

Fyneris = Finerisz

Leylit = Lejlit

Szent Lücyenne = Lüszien

Yar’travi = Jartravi

Belleannie = Beleni

Helynevek:

Fael’Valen = Fáll vállen

Er’Valen = Err vállen

Mor’vyr = Morvir

Sol’vyr = Szolvir

Noek’vyr = Noekvir

Kaelvis = Kálvisz

Umbavale = Umbáválé

Xar’vatyn = Xarvatin

Lys’wen = Liszven

Ygnit = Ignit

Elbeszélések
Yar’travi jegyzeteiből
a Forrás megalakulása utáni
kilencszázas években

Betiltott részlet

(egyes részletek tűzben megégtek, a restaurálásukat a Gyűrűkontinens vezetője, Vilmer Y’ukrham <faj:szeraphin> feleslegesnek ítélte – a jegyzet mindemellett kiegészítésre került, hogy a mai fajok nevét pontosítsuk – a szerk.)

[a szerkesztő további jegyzete: Yar’travi látnoki képessége miatt nem lehetünk biztosak, hogy múltról, jelenről vagy jövőről beszél]

Azt mondják, régebben mindenki képes volt a mágiára. A természetet melegen tartó Forrásból merítettek erőt, és azt felhasználták saját, önző tetteikhez.

…

Az emberek önzőek. Azt mondják, amikor meglátták, egyesek milyen nagy hatalomra tehetnek szert, a tizenhárom leghatalmasabb mágus a Forráshoz imádkozott egyensúlyért.

És az egyensúly megadatott.

Azt mondják, mindenki érezte a vágást a lelke legmélyén, amikor egy láthatatlan tőr kivéste belőlük a mágiát. Egyesek már csak a fény segítségével voltak képesek a varázslatra (most: napt’yndrák), mások csak a sötétség erejével (árnyt’yndrák). Néhány kiváltságosnak megmaradt a természet ereje (boszorkányok), mások elvesztették képességüket, míg egy részük halálból és tűzből kezdett táplálkozni (lidércek).

És jöttek a szeraphinok. Senki sem tudja, honnan származnak, itt voltak-e a kezdetek óta, vagy csak a Forrás adta őket kegyelemként a Gyűrűkontinensnek. Úgy tűnt, többet tudnak a származásunkról, mint mi, mágusok. Képesek a gondolatok man………… (Megégett rész, javasolt szóhasználat: segítésére, átlátására – a szerk.)

A szeraphinok keveredtek velünk, utódaikat még a királyi vérvonalba is belecsempészték. Szépen, lassan át………… (megégett rész) A király mellett a szeraphinok lassan hatalomra tettek szert. Megkezdődött az évekig tartó Sötét Háború. Majd az Őrült Király halála után a Gyűrűkontinens részekre bomlott. A napt’yndrák, árny’tyndrák, képesség nélküliek és a lidércek földjére. A szeraphinok pedig elfoglalták a központi szigeteket (Forrás utáni ezredik évben a Szentekkel együtt – a szerk.), és onnan irányítják a kontinenst.

És ez így ment évszázadokig.

De, mint mindig, a természet egyensúlyt talál.

Azt mondják, hogy a gondolatoknál csak egy dolog képes jobban irányítani az embert: az érzelmei.

Azt mondják, létrejött egy faj, ami még a szeraphinokat is képes legyőzni.

A látók azt mondják, üldözni fogják őket. Azt mondják, ők lesznek a Kitaszítottak.

Azt mondják, a vezetőjük egy napon visszatér. Azt mondják, akkor kezdődik csak az igazi háború.

Szerkesztette: Emilion Vyz’krom

1.

Inaya

Van abban valami ironikus, hogy nem az üldözőimet akarom felfalni, hanem az ártatlanokat. A lelkeket, akik Kaelvis utcáin jelenleg a rejtekhelyemet jelentik.

A nyirkos falhoz tapadok, egy kiszáradt kúszónövény indái közé. Fekete hajam beleakad, miközben a sötét sikátorból kikukucskálok a nyílt piac terére.

Meglátok egy vörös köpenybe bújtatott Rendtagot, és káromkodva visszakapom a fejem.

Szent Lücyenne emlékére! Hogyan történhetett ez? A terv tökéletes volt. Ismerem az őrök időbeosztását. Mikor ihatnak, ehetnek. Tudtam, hogy kin használhatom a képességemet. És mégis lebuktam.

Bár megszereztem az ereklyét, teljesen kimerítettem magam.

Veszek egy nagy levegőt, és ismét kilesek. A romos kőépületek hangulata tükrözi a város folyamatosan borús időjárását. Minden árnyékos és szürke, csak a kereskedők fehér sátrai és színes portékáik oldják a komor hangulatot.

Ráharapok az ajkamra, ahogy a terepet pásztázom. Merre induljak?

A tér nagy, és a tömeg is. A napt’yndrák éppen elrakják az áruikat, ahogy az utolsó sugarakat is elfedik a sötét felhők, így az árnyt’yndrák nagy része már kirakodott, megsokszorozva a lelkek számát. Nem látok köztük vörös talárt, de tudom, hogy itt vannak. Már pár mocskos kis utcával arrébb is éreztem, hogy a piac felé terelnek, hogy körbevegyenek. Esélyt sem adtak nekem arra, hogy a kikötő felé szökjek.

Mozdulj meg, Inaya!

Ökölbe szorítom a kezem, és amikor egy ötfős társaság beleveti magát a piaci felfordulásba, észrevétlenül hozzájuk csapódom. A szívem a fülemben dobol, ahogy elvegyülök a forgatagban, a teret fullasztó alkudozásokat csak zsivajként hallom. A talárom alól óvatosan az égre és a körülöttem lévő fekete cseréptetős házakra nézek, hátha azokon kell megbújnom. A távolban sötét felhők gyülekeznek, majdnem eltakarják a pár utcával lejjebb lévő katedrális magas tornyait.

Egy árus kiborít egy kosarat, tele mélylila almával, éhező csavargók és gyerekek vetik magukat az ingyenzsákmányra. Ahogy a tömeg szétválik, megpillantok egy vörös talárt. A szívem kihagy egy ütemet, azonnal elfordulok, beleütközve egy kereskedő asztalába.

A férfi elkáromkodja magát, miközben megkapaszkodom az asztal sarkában. Dühös tekintete a kezemre téved. Egy pillanatra azt hiszem, a bőrömet kémleli, de helyette a kis erszényt figyeli, amit szorongatok. Úgy kapaszkodom a lopott, szent tárgyba, mintha az életem múlna rajta, pedig lehet, pontosan miatta fogom elveszíteni.

– Drágaságom – dorombolja, hegyes fülei felém fordulnak. – Mi lenne, ha…

Eltolom magam az asztaltól, de ekkor kiáltásokat hallok. Zaklatott légzésem egy pillanatra elakad. A kereskedő tovább beszél, de én csak megkövülten figyelem az őrt, akit kiszúrok a sűrű tér másik végében. A háttérben villámlás világítja a teret, még feltűnőbbé téve a Rendtagok vörös talárját. Ez Kaelvis. Itt egyszerre láthatod a napot és a villámokat.

Elkapom a tekintetem. Ha most elfutok, azzal magamra vonom a figyelmet.

– …vagy talán a kezedben lévő ereklyére?

– Mi? – kapom fel a fejem, a kereskedő szemhéja felpattan, vissza-visszapillant az erszényre. Még jobban megmarkolom, és szürke köpenyem zsebébe tűröm.

Mit csináljak? El kell érnem a reggel induló hajót, különben végem. A part messze, futva is egy óra. Ha lennének szárnyaim, persze rövidebb lenne, de nincsenek, amúgy sem tudom, hova mehetnék, amíg nem vesz fel a hajó. Felmászhatnék rá? Elrejtőzhetnék reggelig?

– Hé! – ragad ki ismét a gondolatmenetemből a kereskedő. – Érdekel bármilyen áru?

Pislogok. Áru.

Zakatoló szívvel lenézek az asztalra, miközben tudom, hogy az üldözőim közelednek. Tíz évet éltem velük, tudom, hogyan vadásszák a fajtámat. Át kell vágnom a piacon, és kitörni a körből, amit alkottak.

Valaki az ujjam előtt csettint.

– Te siket vagy? Vagy meglágyult? – kérdi a kereskedő, és lehunyom a szemem. Szükségem van valamire, amivel egérutat nyerek.

Szétnézek, az áru átlagos, lebiggyesztem az ajkam. Árnybábok sorakoznak az asztal túlsó végében. Nincs jelenleg szükségem rájuk, nem akarok titkos üzeneteket küldeni. Most, hogy elárultam a Rendet, nem maradt senki, aki szóba állna velem, még Viscius sem.

Ordibálást hallok a hátam mögött, a szívem a torkomba ugrik. Kétségbeesetten keresnek, emiatt hangosabbak, már ők sem akarnak elvegyülni.

Rászorítok az asztalra, hogy agresszívan odacövekeljem magam, nehogy az ösztöneim átvegyék az irányítást, és elrohanjak. Az asztal többi részén kísértettükrök sorakoznak, megmutatják a lélek sötét darabjait, mellettük az érzékeket felerősítő régboszorkány-főzetek, majd lidércfamiliárisok, amik segítenek kiszállni egy rúna okozta alkuból. Meglátok egy lidércmaszkot, ami elrejti mások elől, ki vagy. Ha naiv lennék, alkudnék érte, de tudom, hogy a Rend tagjai túl jól ismernek ahhoz, hogy ez elég legyen. Amúgy is a szent tárgy auráját követik.

A szemem megakad egy szellemlámpán. Nem vagyok jó ember, tekintve, hogy nem is vagyok gyakorlatilag ember, de gyűlölöm az árnyt’yndrák ketrecbe záró hobbiját. Gyenge lelkeket, erdei árnymanókat fognak el, akiknek az agya korántsem olyan fejlett, mint az övék. Berakják őket egy mágikus ketrecbe, és kényük-kedvük szerint használják az erejüket, főleg a fényüket, ha már ők csak a sötétség manipulálására képesek.

Fejemmel rábökök a lámpásra, fénye kéken pislákol.

– Az mit csinál? – kérdem élesen, de halkan, nehogy bárki felismerje a hangomat. A Rend tagjai jobban hallanak az átlag t’yndráknál.

A kereskedő arca felragyog, végighúzza ujját a koszos tárgyon.

– Kiutat keres a sötétségből.

Ösztönösen az égre nézek. A nap még éppen hogy csak látszódik a szürke felhők felett, ami azt jelenti, nem hazudhat. Az árnyt’yndrák csak napnyugta után hazudhatnak.

– Utat a Rend tagjainak!

Megdermedek, a szívem a torkomban dobol, ahogy a pánik lassan elterít. Szent Lücyenne kibaszott templomára! Így csak magamban merek káromkodni, reménykedve, hogy a szent később megbocsát. Nem maradhatok itt tovább.

– Mit kérsz cserébe? – kérdem a kereskedőt, aki elgondolkodik, mire dobogtatok a lábammal. Ha futok, az feltűnő, ha futok, az feltűnő. Ennél okosabbnak kell lennem.

A kereskedő a kezemre mutat, mintha csak most ugrana be neki.

– Ha jól láttam, volt nálad valami…

– Nem eladó – vágok azonnal a szavába. – Kérj mást, vagy elmegyek.

A t’yndra védekezésképpen maga elé emeli a kezét.

– A szentekre! Bal szárnnyal keltél fel, vagy…

– Mit szeretnél? – szakítom félbe, látom rajta, hogy zavarja udvariatlan stílusom, de Szent Lücyenne templomára esküszöm, kurvára nem érdekel.

A t’yndra összeszűkíti a szemét. Felsóhajtok, mert tudom, mi következik.

– Te milyen… – fajba tartozol, akarja befejezni a mondatát. Így működnek a kereskedők. Először felmérik, ki milyen faj, majd annak megfelelően kérnek árat.

Még szerencse, hogy én több közül is választhatok.

– Árnyt’yndra vagyok, de nem tudok a sötétségből hatalmas erőt meríteni – hazudom, nehogy megkérjen arra, hogy megmutassam a képességemet. Lesütöm a szemem, mintha szégyenkeznék. Azonban ezzel egy időben a fejem is mozdul, a csuklyám lejjebb csúszik. A kereskedő azonnal az arcom jobb felére kapja a tekintetét, és ismét Szent Lücyenne-t szidom, hogy néha teljesen elfelejtem, hogyan nézek ki.

Gyorsan rendezem magam, szürke csuklyámmal eltakarva a barna foltot, a kereskedő megköszörüli a torkát.

– A lámpás nem eladó, hacsak nincsen kétszáz rubintod.

Elkerekedik a szemem. Mi van? Kétszáz?

– Oh – húzza fel az orrát. – Csak nem gondoltad, hogy ingyé adom, te lány? Nem szeretet ez, hogy ingyé legyen – neveti el magát, mire felhorkantok.

Mert AZ természetesen ingyen van. Ezért is adtam el magam gyerekkorom óta, mert ingyen van. Azért loptam el a legjobban őrzött ereklyét Kaelvis városából, mert a befogadás ingyen van.

Az érzékeim, amik közel sem olyan élesek, mint egy t’yndrának, riadót fújnak. Az ellenséges negatív energia a tér minden oldaláról árad. Most már tudják, hogy itt vagyok.

De nincs pénzem. Minden holmim egy fogadóban van, összepakolva, hogy elhagyjam az országot.

Behunyom a szemem. A mellkasomra súlyok rakódnak, ahogy megszületik az ötlet. Nem akarom használni a képességemet. De mégis mit tehetnék? Ki kell jutnom innen, és Szent Lücyenne a kezembe adott egy megoldást, lámpás formájában. A dicsőítés valóban segít. Tudom, hogy ezt annak köszönhetem, hogy hozzá imádkoztam évekig.

Kifújok egy nagy levegőt, a kereskedőre nézek.

Egy napja használtam a képességemet, hogy erőt merítsek a szökéshez. Majd ma reggel, amikor az őrök segítséget hívtak. Érzem, hogy a fáradtság lehúzza a vállamat, de talán ki is használhatom azt, hogy nemrég táplálkoztam. Talán így jobban tudom majd irányítani… Talán nem fogom megölni.

Koncentrálok. Nem akarok végezni a t’yndrával.

Amikor kieresztem az érzékeimet, felnyögök, a férfi érzelmei azonnal a köztünk lévő térbe robbannak.

Van itt… Megbánás… Düh. Ah, mindig elfelejtem, milyen kibaszott finomak ezek az érzelmek!

A megbánásra koncentrálok, mert nincs sok időm tovább kutakodni. Nagyot nyelek, ahogy a kereskedő érzelme az ajkamra száll, mint a parázs. A levegővételem mélyül, koncentrálnom kell, nehogy közelebb kerüljek a tűzhöz. Nehogy hozzáérjek, és táplálkozzak belőle. Ilyenkor csak összezavarni tudom őket.

A t’yndra szeme sötétedik, arcára lassan ráül a fájdalom. Megvakarja a tarkóját, láthatólag fogalma sincs, mi történhetett.

Elharapok egy újabb nyögést. Éhezem. Mindig éhezem. Valami sötét és távoli dolog kel fel bennem, és semmi másra nem vágyom, csak hogy összeroppantsam a fej…

A katedrális tornyában megkondul a harang. A hang kiüt a transzból. Egy jelzés, hogy a sötétedés kezdődik, a misének vége, és az izmaim megmerevednek.

Nem akarom megölni a t’yndrát.

Az előttem lévő feladatra koncentrálok, kisebb levegőket veszek, hogy az illatok ne vegyenek az irányításuk alá. Hallom, hogy a háttérben az üldözőim egyre közelebb és közelebb érnek. Meg kell szereznem a lámpást, hogy eltűnhessek a sikátorok között.

– Elmulaszthatom a rossz érzéseidet – préselem ki a hazugságot fogaim között a kereskedőnek, aki szemmel láthatóan az emlékeibe süllyedt. Felém pislog, a nyakára fog.

– Mi…? – kezdi, mire szívok egy nagyot a megbánásából, az érzelem olyan édesen ül a nyelvemen, hogy ismét el kell harapnom egy nyögést. Hogy lehet valami ennyire kibaszott finom?!

A férfi szeme elkerekedik.

– Mi vagy te?

Ártatlanul pislogok, körmömet a faasztalba mélyesztem, hogy uralkodni tudjak magamon. Majd mélyet lélegzem, és bennreked a levegőm.

Ínycsiklandó, édes por száll a számra, és lélekfeletti gyorsasággal fogok rá a t’yndra kezére. Felnyög, ahogy magamhoz rántom. A bőröm érinti az övét, és az érzelmeinek szabad útja van felém. Szívok egyet a levegőből, akár egy macska, a látóterem sötétebbé válik. A t’yndra szeme vörös, ahogy a könnyek csorognak belőle, kezét a torkához szorítja. Alig lélegzik.

Elfordítom a fejem, mert a látvány megrészegít. A bennem szunnyadó sötétség, amit annyira élvezek, ismét a felszínre tör. Még egyet szívok belőle.

A harang ismét megkondul, a távoli torony felé kapom a fejem.

Egy pillanatra mintha egy fekete taláros alak jelenne meg, a légzésem megszakad. De pislogok, és már nincs ott senki.

A látóterem kitisztul. Elengedem a kereskedő kezét. Az érzelmek hiányára a térdem megrogy, meg kell kapaszkodnom az asztalban, miközben izzadság csorog a tarkómon.

Éhes vagyok.

A t’yndra levegőért kapkod, a döbbenet ráfagy az arcára.

– Te… Te egy… – Tekintete az üldözőimre téved.

Szent Lücyenne kibaszott emlékére!

Ideje abbahagyni a szép játékot, és igen, ez volt az én szép játékom.

– Ha nem akarsz megfulladni a saját érzelmeidben – sziszegem fenyegetően –, akkor befogod a szádat arról, ami történt, és odaadod…

Valaki a vállamra fog.

A pánik szétrobban bennem. Az a valaki megperdít, és egy vörös ruhás Rendtaggal nézek farkasszemet.

A férfi agresszív tekintetébe leheletnyi izgalom villan, mielőtt elordítja magát.

– Megtaláltam a…

Tökön rúgom, a lámpásért nyúlok, és rohanok. Rá sem nézek a kereskedőre, ahogy átvágok a piacon. Két kézzel kell szétválasztanom a tömeget, káromkodnak, ahogy ellököm őket. Élesen befordulok egy gyümölcsös asztalánál, és lerántom az áruit. Ahogy az előbb, most is felrobban a tömeg, rávetve magukat a kék almákra, eltakarva engem a Rendtagtól.

A part felé veszem az irányt, hátha ki tudok bújni egy kis utcában.

– A kikötő felé megy!

Basszamegbasszamegbasszameg.

Nem mehetek arra.

A katedrális harangja ismét megcsendül, megtorpanok. Az épületre nézek, hatalmas, romos tornya majdnem összeolvad a fekete felhőkkel. Furcsa érzés kerít hatalmába, mintha valami kinyúlna felém, és sötét karmokkal megragadná a mellkasom. Megmasszírozom a szegycsontom, miközben a viharos szél suttogásokat fagyaszt a bőrömre. A szentnapi misének vége, és úgy hallottam, Kaelvisban több száz lélek látogatja a templomot. Ami azt jelenti, hogy elvegyülhetek közöttük.

Töprengve elnézek a tenger irányába, majd vissza a gótikus épületre. Talán elrejtőzhetnék ott hajnalig? Megint húzást érzek, mintha a láthatatlan karmok magukhoz rántanának, és kiszúrok a toronyban valakit, fekete talárban. Amikor meghallom az üldözőimet közvetlen mögöttem, elkapom róla a tekintetem, és nem gondolkodom tovább. Csak hallgatok az érzésre, és a katedrális felé rohanok.

2.

Inaya

Kétségbeesetten rohanok. Egyik kis, macskaköves utcából a másikba vetem magam. A szentnapi piac olyan nagy, hogy a katedrális és a tér között is árusok vannak a szűk utcákban. Káromkodva fütyülnek, ahogy leverem a portékáikat.

Megszorítom a kezemben lévő lámpást.

– Kérlek – lihegem. – Tudom, több százan ígérhették, de esküszöm, szabadon engedlek, ha segítesz.

Amúgy is ezt terveztem, de erről a lénynek nem kell tudnia.

A fény a lámpában egy pillanatra felerősödik, de nincs időm törődni vele, mert egy vörös taláros férfiba ütközöm. Azonnal megtorpanok, és lefagyok. A Rendtag rám szegezi tekintetét, de nem reagál. Nem lát?

A lámpásra pillantok. Kék fénye erősebb, mint eddig. Elkerekedik a szemem, ahogy felfogom, az összes erejét beveti, hogy megmentsen. Óvatosan eloldalazok a szűk utcában a Rendtag mellett, kiérve a katedrális előtti térre. Ha azt hittem, a piaci főtéren sokan vannak, most talán még nagyobb szerencsém van. Akkora a tömeg, hogy egy kereskedő oda sem figyel arra, hogy elcsenek egy fekete talárt, és elcserélem az én szürkémre.

Fújtatok, és a szívem a torkomban kalapál, de nem futok, nehogy magamra vonjam a figyelmet. A Rend egy világos talárban menekülő lányt keres.

Harangszó gong, és már teljes a sötétség.

Lihegve felnézek, miközben átvágok a tömegen. Hosszú lépcsősor vezet a katedrális hatalmas főbejáratához. Az épület így közelebbről annyira hatalmas, hogy nemhogy több száz, több ezer lélek befogadására is képes lehet. Úgy magaslik előttem, mintha élőlény lenne, büszkén kihúzza magát. Villám cikázik a tornyai mögött, megvilágítva a várost. A fényben látom a romokat fojtogató, tüskés szárakat. A vízköpők nem csak a külső homlokzatokon vagy a támpilléreken helyezkednek el, mint azt más katedrálisban láttam. Itt a gargoyle-ok vicsorítva lepik el az épületet, mintha egykor a torony felé menekültek volna, de kőszoborrá változtak, mielőtt célba értek. Olyan érzésem van, hogy bármelyik pillanatban megmozdulhatnak.

Nap- és árnyt’ydnrák egyszerre özönlenek ki a katedrálisból, kéregetők és kereskedők állják az útjukat.

Ez a jelem.

Gyorsítom a lépteimet, a tömeggel szemben lépkedek fel a lépcsőn. A szentmise után nem szabad a katedrálisban tartózkodni, hogy a szenteknek nyugalmat biztosítsanak. Tökéletes hely lesz arra, hogy elrejtőzzek reggelig.

Nevető t’yndrák lökik meg a vállam, ahogy szembemegyek az árral. A főbejárat hússzor olyan magas, mint egy átlag lélek, a kisebb kapukat nyitják meg arra, hogy a t’yndrák be- és kimehessenek.

Senki sem figyel fel rám, ahogy belépek az épületbe. A lámpásokat fokozatosan kapcsolják le, egy pillanatra megtorpanok, ahogy a hatalmas tér egyre mélyebb sötétségbe burkolódzik. Közvetlen az ajtótól jobbra meglátok egy kisebb kápolnát, ami kötéllel el van választva a hívők elől, és anélkül vetem oda magam, hogy jobban körülnéznék. Elbújok a kis oltár mögé, hátamat hozzátámasztom, miközben hallgatom, hogy a katedrális lassan kiürül. Csukott szemmel csillapítom a légzésemet.

Megcsináltam.

Amikor az ajtón kattanást hallok, a fények kialszanak. Csak pár, kicsi gyertya pislákol mellettem. Az érzékeim a maximumra kapcsolnak, a sötétség amennyire biztonságos, annyira tele lehet veszélyekkel.

Soha ne köss alkut a sötétséggel, bármilyen vonzó is az ígérete – mondogatta mindig a nagymamám.

Előveszem a lámpást, ami most alig villog.

– Köszönöm – lihegem. A dulakodásban a tenyerem felhorzsolódott, pont annyira vérzik, hogy megtörjem a kis lény átkát, így lecsavarom a kupakot. A kis kék fény kiáramlik. Egy ideig előttem lebeg, mint aki nem hiszi el, hogy kiszabadítottam. Hány évig lehetett elzárva?

– Menj – suttogom. A gömb elszáll a fejem mellett, tekintetemmel követem, kikukucskálva a kis oszlopoltár mögül. Megkockáztatom, hogy kifordulok, óvatosan kimászom a rejtekhelyemről, kíváncsian várom, a gömb merre megy. Fényével megvilágítja a katedrális padlóját, majd hirtelen megáll, egy pont felett lebeg.

Összehúzom a szemem. Sötétebb és világosabb csíkok fedik a padlót, talán fekete és mályvaszín. Egy labirintust formáznak, nincs elég fény ahhoz, hogy lássam, mekkorát. A fénygömb egy pillanatra mintha rám nézne, mintha megköszönné, hogy kiengedtem, majd a labirintus közepére száll, és beleolvad a márványkőbe.

Leesik az állam. Eltűnt.

Rohanó léptek dobbanását hallom az ajtó mögül, megdermedek.

– A katedrálisba! – üvölti egy férfi, és felismerem Rhogen, az egyik Rendtag hangját.

Ne. Ne, ne, ne.

Miért engedtem el a teremtményt?

Felhorzsolt tenyeremmel a padlón támaszkodom. El kell rejtenem az ereklyét.

A kívánság átsuhan a fejemen, és esküdni mernék, hogy egy pillanat erejéig megmozdul a padló. Valószínűleg csak hallucinálok a fáradtságtól, de nincs is időm megfejteni. Amint meghallom őket az ajtó közelében, kirobbanok ülő helyzetemből. Későn veszem észre az elválasztó kötelet, felbukom benne. Előreesem, arccal a földre. Felnyögök, a zsebemben lévő szent tárgy kiesik, elgurul.

Utánakapok, de már késő. A pislákoló gyertyafényben éppen látom, hogy elsüllyed a padlólabirintusban, akárcsak a fénygömb.

A rettegéstől felkiáltok.

– Nem! – Kétségbeesetten feltérdelek, de alig látok valamit. Hiszen mélyen a zsebemben volt! Körmömmel karistolom a padlót, ami most kemény márvány. – Ne, ne, ne, mi…

Az ajtó élesen kicsapódik, megdermedek. Szent Lücyenne ereklyéje ide vagy oda, futásnak eredek a sötét katedrális belsejébe.

Első a túlélés.

Úgy gondolom, a tér közepén székek vannak, igyekszem a szélén futni. Amikor az ajtó kivágódik, egy oszlop mögé rejtőzöm, rátapasztom a számra a kezemet.

– Lámpásokat kioltani! – kiáltja Rhogen. Nem szabad fényt vinni sötétedés után egy katedrálisba. A szentek ilyenkor nyugszanak. Hallom, ahogy a Rendtagok közelednek. Leveszem a cipőmet, mezítláb osonok egyre mélyebbre és mélyebbre a sötétségbe.

– Kérlek, segíts! – kérlelem Szent Lücyenne-t halkan, és a bőrömre égetett rúnájára rakom a kezem. – Kérlek…

A hajamat megfújja a szellő. Megtorpanok, körülnézek, de semmi. A katedrális sötétsége furcsa, semmi másra nem tudok hagyatkozni, mint a hallásomra. Az üldözőim lassan vesznek körbe, mintha vérpárducok lennének.

Nagyot nyelek, ahogy rájövök, lehet, ezt nem fogom megúszni. Megölnek, vagy ami rosszabb, visszavisznek Visciushoz, aki… Megborzongok az emlékektől. Megérdemeltem őket. Megérdemlem, hogy életem végéig bűnhődjek. De nem akarom, hogy még egyszer hozzám érjen.

A tér összeszűkül, ahogy a pánik kerülget. Nem fogom túlélni. Meg fogok…

Lassú morgás töri meg a Rendtagok lépteinek zaját, mindenki megtorpan.

Süvítő széltől nyikorog egy rozoga ablak. Csak a holdfény világítja be a katedrálist, látom párás, remegő légzésemet magam előtt.

Óvatosan fordulok körbe. Nem merek jobban mozogni.

A morgás ismét megfagyasztja a vért az ereimben, lassan felemelem a fejem. Kiszökik a melegség a végtagjaimból, ahogy meglátok egy félig démon, félig vérpárduc kőszobrot az előttem lévő oszlopon. A gargoyle lassan, megfontoltan mászik le fejjel lefelé, karizma akkora, mint a törzsem. Hatalmas karmai lágyan koccannak az oszlopon. A teste emberi, de az arca egyszerre ábrázol démont és párducot. Már amennyire látom. A holdfény csak egy pillanatra világítja meg sötét tekintetét, egyenesen rám szegeződik.

A földbe gyökerezik a lábam, ahogy túlméretezett emberalakjával vészjóslóan ereszkedik le előttem.

– Én segíthetek neked, kicsi lény.

Eltátom a számat, ahogy mély, emberi hangja visszhangzik a katedrális romos falairól. Apró fényforrást látok mögötte, a rozoga, nyitott ablakra bámulok. Nincs a Gyűrűkontinensnek egy olyan szentje, aki meggyőzne arról, hogy elfogadjam a szörny segítségét.

– Kösz, de nem – közlöm anélkül, hogy újra ránéznék, és futásnak eredek a törött ablak felé.

A szörny felmordul, és vele egy időben Rhogen is.

– Balra!

Nem.

Megindulnak, mire a katedrálist ellepi a teljes sötétség. Talán a holdat eltakarta egy felhő. Azonnal beleütközöm egy székbe vagy egy asztalba, nem tudom, nem látok semmit.

Valaki hátulról megránt. Mielőtt felsikíthatnék, a számra szorítja a kezét, a mellkasához húz.

Olyan erősen tart, hogy mozdulni sem tudok. Férfias illata megcsapja az orromat, az érintése olyan hideg, hogy szinte fázom. Van valami a tenyerén, valami érdes, ami a számra tapad.

– Maradj csendben – suttogja.

A parancsa végigszáguld rajtam, a hideget felváltja a forróság. A testem azonnal reagál. Meleg lehelete cirógatja a bőrömet, a puha szőrök égnek állnak a nyakamon. A hátam megfeszül, ahogy még közelebb húz izmos mellkasához.

Ez a hang.

– Maradj csendben – ismétli, és ahelyett, hogy ellenkeznék, elkerekedik a szemem. Ez a gargoyle hangja, akit az előbb láttam? – Így van. Ügyes kislány.

A dicséretétől fellángol az arcom. A férfi ajka majdnem a fülemhez ér.

Ha ő a gargoyle, hogyan lehet, hogy emberi bőrt érzek az enyémen? Emberi kezeket a számon?

– Kit dicsérsz?

Megdermedek, de mielőtt kiakadhatnék, hogy közvetlen az üldözőim mellett beszél, hozzáteszi:

– Engem nem hallhatnak. Csak téged. Úgyhogy, amikor válaszolsz, ne legyél hangos. Majd eljön annak is az ideje. – Elmosolyodik, érzem, és az arcom melegszik az intim közeledésétől. Fogalmam sincs, hogy néz ki, de mély, rekedt hangja képes arra, hogy a szívverésem felgyorsuljon.

– Csak bólogass, hogy megértettél – mondja, és megteszem, miközben a Rend tagjai kiabálva kutatnak utánam.

– Itt kell lennie! – üvölti Rhogen. – Érzem, hogy itt van az a kis kurva!

– Hm – hümmög a fülembe az idegen. – Ez lennél te? Egy kis…

Nem fejezi be, nagyot sóhajtok. Nincs értelme hazudni, bólintok. A mosolyát ismét a bőrömön érzem.

– Kit dicsérsz? – ismétli a kérdést. – Mutasd meg!

Teljes a sötétség, ő mégis lát? Felmutatom a kezemet, amire Szent Lücyenne jele van tetoválva, és a mögöttem lévő férfi megdermed. Nem is hiszem, hogy egy ideig lélegezne, majd röviden felnevet.

– Hát hogyne – hörög gúnyosan, és a harag felpislákol bennem a lekezelő hangra. – Miért üldöznek? Megöltél valakit?

Ingatom a fejemet, jelezvén, hogy nem ez a teljes igazság, és a férfi mintha a szavaim nélkül is tudná, hogyan értem.

– Segíthetek neked, vagy elengedlek, és a karmaik közé kerülsz – jelenti ki fenyegetve. Nem értem, miért éri ez meg neki, hiszen nem is tudja, ki vagyok. – Cserébe az én jelemet kell viselned addig, amíg kedvem tartja.

Minden vér kiszökik az arcomból, rászorítok a férfi karjára. Zavartan bámulok a sötétségbe. Hogyan lehet akkora ereje, hogy ilyen ősi varázslatot használjon? Ha az ő rúnajele rajtam lesz, a rabszolgája leszek. Ha parancsol, mindent meg kell tennem neki. Nem leszek képes ellenállni.

– Addig nem hagyjuk el ezt a rohadt épületet, ameddig meg nem találjuk, és a hajánál fogva vissza nem rángatom a Rend tornyába! Világos?

Mintha gyomorszájon rúgnának. Mégis milyen kiút van ebből? Vagy rabszolga leszek, vagy… hát rabszolga. Ha Visciushoz visszavisznek, ő is azt csinálhat velem, amit csak akar, mielőtt megkínoz, és megöl.

A résnyire nyitott ablak felé nézek. Ha visszamegyek a Rendhez, talán Viscius megbocsát. Talán megver vagy megkínoz, de egy idő után megbocsátana, mert szüksége lenne rám. Újra használna engem. Talán érek annyit neki. Ki tudja, ki ez az idegen, és milyen lenne nála rabszolgának lenni.

Összeszorul a gyomrom. Hogyan kerülhettem ismét ilyen helyzetbe? Miért kell két szolgaság közül választanom?

– Végigrángatom az egész városon azt a kibaszott foltos testét!

Lehunyom a szemem, ahogy Rhogent hallgatom. Az idegen karja megfeszül. Birtokló morgás tör fel a mellkasa mélyéről, hasonló, mint a vízköpőből. A szégyen felforrósítja az arcomat, ahogy elképzelem a jelenetet, amint letépik rólam a ruhát. Ahogy meglátják, hogyan nézek ki.

Hogy egy harmadik szín is befesti majd a bőrömet, de az vörös lesz.

Ismét ránézek az ablakra, ami szinte karnyújtásnyira van tőlem. Szabad lehetnék… De kinek érné meg befogadnia engem, ha nem viszek valamit cserébe? A sötétségbe burkolódzó padlóra pillantok. Meg kell szereznem az ereklyét, bárhova tűnt is. Nincs más választásom.

És már egyszer megszöktem a Rendtől, innen is meg fogok szökni.

Sajnálom, mama, mondom magamban, és behunyom a szemem. Azt hiszem, mégiscsak alkut kell kötnöm a sötétséggel.

A „megmentőm” kifúj egy nagy a levegőt.

– Nem fogom az egész estémet…

– Rendben – szakítom félbe, mire egy pillanatra elcsendesedik, talán meglepődött.

A férfi félrehajtja a taláromat, és a nadrágom zsinórjáért nyúl.

– Mégis mit csinálsz? – suttogom dühösen, próbálom eltolni a kezét, de szorosan tart.

– Rád rakom a jelemet – közli egyszerűen.

– És ehhez miért…

– A belső combodra fogom feltenni.

Kiszárad a szám, ahogy a férfi ujjai csupasz lábamra csúsznak.

Szent Lücyenne emlékére…

A keze hatalmas, az ujjai vastagok. Van valami hideg a tenyerén, ami érdes, akárcsak a másikon, amit a számmal éreztem. Az a keze most laza az ajkaim körül, erős ujjaival tartja az állkapcsom, míg karjával magához szorít, finoman benyomva a mellemet.

Tenyere rásimul a belső combomra, kiráz a hideg az érintésére, és mégis melegség indul a hasam alsó felében.

– Most rád rakom a jelemet – suttogja a fülembe mélyen. – Az érzés nem lesz… szokványos. Próbálj csendben maradni.

Mielőtt megkérdezhetném, mire érti, még mielőtt felfoghatnám, hogy eladom a lelkem, a tenyere megégeti a combomat.

A fájdalomtól hangtalan sikoly szakad fel ajkaim közül, mire az idegen szorosabban ráfog. Majd az érzés valahogy átalakul. És ez rosszabb, mint a fájdalom. A hasam alsó fele ismét felforrósodik, az izmaim alul összehúzódnak, és nem bírok visszafojtani egy nyögést.

– Mi volt ez? – kérdi Rhogen.

Fejemet hátravetem az idegen mellkasára, fenekemet hozzányomom, mire felszisszen. Fogalmam sincs, hogy néz ki, csak sejtem, hogy a testfelépítése izmos, eltűnök a vállai között. A hangja olyan mély, hogy szinte simogatja a bőrömet. A keze annyira tökéletes a combomon. Ráharapok az ajkamra és ismét felnyögök, mire a férfi elkáromkodja magát. Maga felé fordítja az arcomat, és megcsókol.

A csókja vad és heves, eltompítja a nyögéseimet, amiket nem tudok irányítani. Majdnem összeesem, sosem csókoltam még ilyen vastag ajkakat. Arcának az illata erősebb, mint egy jól megkomponált fűszerkeverék, szinte megbabonáz. Azon sem csodálkoznék, ha a tenyerére ráfolyna a nedvességem, annyira fel vagyok izgulva.

Elveszi a kezét a combomról, és mintha összerántanák az izmaimat. A gerincem megfeszül, kellemetlen forróság söpör végig az egész testemen.

A férfi abbahagyja a csókot, visszateszi kezét a számra.

– Ne aggódj. Majd kieresztheted a hangodat, amikor az enyém leszel.

Amikor az enyém leszel.

A mondattól egyszerre keletkezik valami nehéz a gyomromban és gyorsítja fel a szívverésemet a várakozás.

Döbbenten pislogok a sötétségbe, ahogy a testem lassan kihűl. Újra hallom a Rendtagok hangját, a dühös kiáltozásokat, amiért nem találnak. A combom kellemetlenül ég, a valóság úgy csap le rám, mint a csillagomlás. Fogalmam sincs, ki ez az alak mögöttem, hogy néz ki, miért van itt. Fogalmam sincs, mibe mentem bele.

Remegni kezdek, az agyam azonnal megoldásokat keres. Rá kell jönnöm, hogyan szabadulhatok meg tőle.

A férfi ismét a fülemhez hajol.

– Így már sokkal jobb. És most – mondja kárörvendő hangsúllyal – maradj csendben.

A hangszíne megváltozik, a parancstól kiegyenesedik a gerincem, a férfi elveszi a számról a kezét. Kinyitom a szám, majd visszacsukom. Megpróbálok beszélni, de nem megy. Nem tudok ellenállni a parancsának.

A férfi gúnyosan felnevet, közelebb ránt magához, és felkap. Felemelkedünk a talajról. Repülünk? Minden sötét, és kérdezni sem tudok.

Majd valahova lefektet, puha paplanokat érzek magam alatt. Felülök, de rám szól.

– Maradj fekve egészen reggelig.

A gerincem megfeszül, azonnal engedelmeskedem neki. A paplan velem együtt remeg.

Mit tettem?

A férfi az arcomhoz ér. Elcsapom a kezét, de ekkor megint megszólal.

– Ne mozogj – dörgi irritáltan, és leejtem a kezem magam mellé. A pillantásommal kétségbeesetten keresem őt a sötétségben.

– Ügyes kislány – dicsér ismét a mély hangszínén, a szavai a hasam közepébe céloznak, felgyorsítva már amúgy is vad szívverésemet.

Végigsimít hüvelykujjával az arcomon, csak hangos, ütemtelen légzésem visszhangzik. Hol vannak a Rendtagok?

Hallom a ruhája gyűrődésén, hogy közelebb hajol.

– Most már az enyém vagy – suttogja kegyetlenül, és megdermedek. – Az eddigi szabadságodnak vége. Mindent az én érdekemben fogsz tenni. – A hangja agresszív, szinte érzem, hogy az önuralmáért küzd. Mint aki dühös. Dühös rám. – Ha azt mondom neked, lopj, lopni fogsz. Ha azt mondom neked, ölj, ölni fogsz. Ha azt mondom, térdre rogysz… Megteszed.

Összeugrik a gyomrom a hangjából csöpögő gyűlölettől. Értetlenül bámulok a sötétségbe.

– És bár te szent Lücyenne-t dicséred, én büntetem azokat, akik ezt teszik. Talán te őt magasztalod – közelebb hajol hozzám, ismét a fülem mellett érzem őt –, de nemsokára rájössz majd, mekkora hibát vétettél ezzel. Most pedig, aludj.

„Soha ne köss
alkut
a sötétséggel,
bármilyen vonzó is
az ígérete.”

3.

Inaya

Köhögve ébredek, kezemet a torkomhoz kapom. Azonnal felülök, de a fejembe fájdalom nyilall.

– A szentek verjék bele… – A végtagjaim nehezek és melegek, mintha lázas lennék.

Ettem tegnap? Mindig ezek a tünetek, ha túl sokat táplálkozom. Pislogok, de a fényesség fáj, becsukom a szemem. Majd azonnal kinyitom.

Egy hatalmas ágyon fekszem, sötét paplanok takarnak maguk alá. Mintha a szoba egy tetőszerkezetbe lenne építve, a plafon két oldalra hajlik. Hatalmas, koszos ablakok néznek a városra. A kinti szürke felhők miatt a terembe szűrt fény szökik be. Gyertyák sorakoznak rendezetlenül a sötét falakba vájt tartókban. A fényük táncától lebegő árnyak keletkeznek az egész szobát elterítő vörös szőnyegen. Az apró lángok szikráznak, a hangtól a hideg futkos a hátamon. Megszorítom a puha paplant, miközben beszívom az édes füstölő illatát, füstje úgy száll fel a rövid ágakból, mint egy kísértet. Közvetlen előttem egy széles tükör, és…

Megdermedek. Teljesen meztelen vagyok. A bőröm fellángol a szégyentől, feljebb húzom a takarót. Ki…

Minden eszembe jut, ami tegnap történt. Az emlékek egy újabb nyilallást eredményeznek a fejemben, a szívverésem felgyorsul.

Most már az enyém vagy.

Ő vetkőztetett le? Ki az a férfi, hogy néz ki, miért…

Feltépem a takarót. A belső combomra meredek. Soha nem láttam még ezt a rúnajelet. A tetoválás öt fekete vonalból áll, melyek áthaladnak egy hullámos valamin, majd elvesznek fentebb. Széjjelebb tárom a lábamat, és felsóhajtok. A vonalak majdnem az ajkaimhoz futnak a lábam között. Ujjammal óvatosan megérintem a még sebes felületet.

– Húha – sóhajtok fel, és felnyögök. Forró hullám szalad át rajtam, az izmaim összehúzódnak odalent. – Ez rám rakott egy kibaszott erogén zónát?! – Nem tudtam, hogy egy rúna képes erre.

Visszahajtom a takarót, a légzésem felgyorsul. Mégis mit képzeltem? Alkuba szállni a sötétséggel, akiről azt sem tudom, hogy néz ki? De nem volt választásom. Nem igaz? Ha Rhogen megkaparint, lehúzta volna a ruhámat, végigvonszol a városon.

Az arcom ég. Ez az idegen is látott meztelenül. Látta, hogy nézek ki. A szégyen még a dühömet is lenyomja, amiért volt képe levenni a ruháimat. Csak az dübörög bennem, hogy látott. Rámeredek remegő kezemre, ahol Szent Lücyenne rúnája van, amit gyerekkoromban varrtak rám. Napbarnította bőrömet fehér foltok fedik be a rúna körül, mint ahogy az egész testemet.

És ő ezt látta.

Vajon mit szólt? Ő is olyan undorral nézett rám, mint ahogy Viscius? Mint ahogy anya, vagy bárki más?

Megrázom a fejem, megkeményítem az arcvonásaimat. Kit érdekel? Egy perverz t’yndra, aki kurvára meg fogja bánni, hogy alkuba szállt velem. Amúgy sincs most itt.

Szétnézek a szobában, a kőből faragott éjjeliszekrényen meglátok egy órát. Reggel nyolcat mutat, ami azt jelenti, van egy órám elérni a hajót.

Kirobbanok az ágyból. Ha nem szállok fel rá, a következő csak három holdkör után megy a Szentek szigetére. Kapkodom a fejemet, mégis hol találhatnék ruhát? El kell fednem magam tetőtől talpig.

Meglátok egy tálcát a romos asztalon. Odabotorkálok, meg kell kapaszkodnom közben a falakba vájt kőszobrokban. Rádőlök az asztalra, összefut a nyál a számban az ételektől. A rendes ételektől, amikből táplálkoznom kéne, de csak velük nem tudnék életben maradni. Mindkettőre szükségem van: negatív érzelmekre és emberi ételre. A tálca mellett egy cetlit pillantok meg.

Ha megetted, légy olyan jó kislány, mint tegnap, és feküdj vissza az ágyba. Nem raktam neked ruhát, várj így, a takaró alatt. Nincs olyan, amit ne láttam volna már.

M.

Összepréselem a számat, és összegyűröm a papírt. Mi a szentek verte szart képzel magáról?

Egyáltalán ki ő?

Rápillantok az M. aláírásra, és gonoszan elmosolyodom. A parancsa nincs rám hatással, nem feszül meg a gerincem. Ha elég messze kerülök tőle, már nem tud irányítani. Nem fog tudni nekem parancsolni, és ha a Szentek szigetére érek, semmi nem lesz rám hatással. Nem engedhetem meg magamnak még egyszer, hogy valaki használjon, és hogy sokáig legyek lelkek között.

Ami azt jelenti, sietnem kell.

Körülnézek, meglátok egy szekrényt, amire tüskés, kiszáradt növény kapaszkodik fel. Rángatom az ajtaját, de zárva van, pedig biztos vagyok benne, hogy mögötte ruhák sorakoznak. Ránézek a takaróra, amit magam köré csavartam.

Felszakítom, majd az összes ágyneműt lerángatom, az ágyterítőből talárt csinálok. Ki vagyok fulladva, a hányinger kerülget, de nem állhatok le. Rápillantok az órára. Nyolc óra húsz perc, fél óra eljutni innen a kikötőig.

A falba kapaszkodva halkan lenyomom a kilincset.

Az ajtó lassan nyikordul, felszisszenek. Feszülten várok, de nem hallok semmit. Kinyitom, egy szűk, kanyargó lépcsősort látok, ami a mélybe vezet. Megfeszülök, ahogy a lapockámnál forróságot érzek, mintha valaki figyelne.

Sosem jártam még ekkora katedrálisban. Az oszlopok miatt el sem látok innen minden zugába.

Óvatosan lepillantok, alattam közvetlenül kopott aranyoltár áll. A repedezett, sötét márványpadlóra egy hívő éppen letérdel, otthagyva vörös székét. Valahonnan lassú orgonaszó hallatszódik, amit egy női hang távoli búgása követ. A nő éneke alig hallható, mintha egy halott szerető suttogása lenne csupán. Olyan érzésem van, hogy a szomorú dallam a falakból száll fel, és valamiért elszorul a szívem. Összehúzott szemmel bámulok a több száz, aranytartóban cövekelő fehér gyertyára. A lecsöpögő viasz olyan hatást kelt, mintha a katedrális könnyezne. Az izmaim megfeszülnek, ahogy rájövök, hova zárattam be magam. Itt mindenkit elárasztanak a negatív érzelmek, maga a katedrális is gyászol.

Pillantásom az oltár melletti gyóntatófülkére esik, és még jobban hunyorítok, a látásom gyenge. A női dallam megszűnik, és egy mély, vészjósló hang érthetetlen szavakat suttog a fülembe.

Hirtelen egy világoskék t’yndralány ront ki a fülkéből, amitől összerezzenek. A zongoraszó és a gyertyák sistergése visszatér. A lány belemarkol fehér ruhájába, a válla megrázkódik.

Elrántom a kezem a párkányról. Túl sok a negatív érzelem. Ki kell jutnom innen, vagy meg fogok ölni valakit.

Leosonok a lépcsőn, mezítláb kilépek a márványpadlóra. Közvetlen mellettem három pap beszélget nevetgélve, és a féltékenység kellemetlenül összehúzza a mellkasomat. Vajon milyen lehet anélkül kapcsolatba lépni másokkal, hogy félnem kéne magamtól? Hogy ők félnének tőlem?

Az egyikük tekintete átszúr, azonnal elkapom a pillantásomat. Szembe találom magam egy kőtérképpel, ami a templom falába van vésve. A földrészünket ábrázolja, ami gyűrű alakban vesz közre egy tengert, a közepén a szeraphinok és a szentek szigetével.

Tekintetemmel felmérem a gyűrű alakú földrész országait. Mor’vyrt, a képesség nélküliek földjét, Sol’vyrt, a napt’yndrák országát és Noek’vyrt, az árnyt’yndrák birodalmát, Fael’Valent, ahol a lidércek bujkálnak már több évszázada, majd az ötödiket, ahol éppen vagyok. Er’Valen helyet ad árny- és napt’yndráknak is, hogy portékákat cseréljenek, fenntartva ezzel a pengeélen táncoló béke látszatát.

A szeraphinok tartják egyben ezt a kontinenst, és amióta évszázadokkal ezelőtt átvették a hatalmat az Őrült Királytól, a vérontás mérséklődött.

A gondolatra elfintorodom.

Legalábbis nem minden fajt fenyeget veszély csak amiatt, mert létezik. Mintha én akartam volna, hogy a szüleim összejöjjenek, és megalkossanak engem. Egy anomáliát, egy nephelint, akinek a külseje is ordít a másságáról.

Összehúzom a lepedőből készült talárt.

Senki nem bámul rád, Inaya. El vagy takarva – mondom magamnak, mégis megszólal valaki a fejemben az anyám hangján:

Mindenki téged bámul, Inaya.

Lesütöm a szemem, a padlót nézve eszembe jut, hogy van fontosabb dolgom is, mint sajnálni magamat. Meg kell találnom az ereklyét, vagy Szent Lücyenne nem tud segíteni abban, hogy uraljam a képességem.

Megindulok a főbejárat felé. A szívem erősen a fülemben dobol. El vagyok takarva, nem érhet semmi gond. Leguggolok, a márványpadlót ütögetem. Az útvesztő kellős közepén térdelek, ahol tegnap láttam a kis lényt és az ereklyét elsüllyedni.

Mégis hova tűnt?

Talán elmehetnék nélküle a Szentek szigetére. Körmömet finoman végighúzom a márványon, amit bizonytalanul megvilágítanak a gyertyák pislákoló lángjai.

Éveket vártam arra, hogy valaki kiragadjon a Rend karmai közül, és megmentsen. És végre esélyt kaptam. Megszereztem Szent Lücyenne ereklyéjét, amivel eljuthatok a szentekhez. Ő megígérte, hogy nem fogják megtudni, mi vagyok, vagy ha igen, akkor sem esik bántódásom. Egy szenttel az alku, az alku. Nem tudja megszegni a szavát.

Elviszem Szent Lücyenne-nek az ereklyét, ő elintézi, hogy a szigeten éljek elzártan. Ott már egyedül lehetek, ha találkoznék is szeraphinokkal, az érzelmeiket nem tudom lecsapolni. Az állatoknak is vannak félelmeik, majd abból táplálkozom. Ott elvonulhatok egy hegyoldalon lévő kis kunyhóba, és végre levehetem a ruháimat.

Tíz évvel ezelőtt, tizennégy éves koromban érte utoljára napfény az egész testemet. Újra érezni akarom, anélkül, hogy furcsán néznének rám.

– Te meg mégis mit csinálsz?

Hátrahőkölök, fenékre érkezem. Kerek szemekkel nézek egy férfira. Egy papra.

Hosszú, kék talárt visel, szürke övek erősítik testéhez a durva anyagot. Kezében egy barna, bőrkötéses könyvet tart, ami benyomja ruháját a mellkasán, egyértelművé téve izmos alkatát. Haja sötétszőke, rövidre nyírt, állkapcsa széles és borostás. Kék szeme kíváncsian kutat.

Felmelegszik az arcom, szánalmas köpönyegem félrecsúszott.

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni – mondja lágyabban, és kifújom a levegőt.

Ez nem Ő. A pap hangja magasabb, dallamosabb. A férfinak, aki rám rakta a rúnát, rekedt és mély hangja volt.

– Semmi gond – mondom, és felpattanok.

– Segíthetek, gyermek?

Felhúzom a szemöldököm. A férfi alig néz ki idősebbnek nálam.

– Nem… atyám – mondom fintorral az arcomon, mire a pap szája széle felfelé görbül. – Éppen menni készülök.

Sarkon fordulok, és kiviharzok a katedrálisból. Az ajtó nyikorogva csukódik be a hátam mögött. A légzésem nehézkessé válik, fullasztó esőcseppek vesznek körül. Valamiért túlságosan hallok mindent, a város zaja ott zsong a fejemben.

Akkor a második terv. Elmegyek a kikötőbe, hajóra szállok, majd Szent Lücyenne visszaküld utasításokkal. Addigra talán a Rend is feladja a keresésemet.

Meg kell támaszkodnom az ajtóban, a halántékomat masszírozom.

– A szentek verjék meg – nyögöm, ahogy a fájdalom élesen hatol a fejembe.

A katedrális tornya megkondul, a hangtól összerezzenek. Fél kilenc. A szemhéjam nehéz, de ellököm magam az épülettől. A hosszú lépcsősor felé indulok. A látóteremben fekete pontok válnak egyre nagyobbá, a tér imbolyog körülöttem.

– Mi a… – Köhögök, nem tudom befejezni a mondatot, a szám kiszárad. Próbálok nyelni, de mintha valami nagy és érdes dolog meggátolna benne.

Izzadságcseppek csúsznak le a homlokomon. A bőröm tűzforró, de legbelül még soha nem fáztam ennyire. Pislogok, egyre kevesebbet látok. A mozgásom lelassul, fulladozva vonszolom magam a lépcsőhöz.

Aztán hirtelen nem látok semmit. A levegő útja elzáródik, a szemem fennakad, a lábam felmondja a szolgálatot. Hatalmas csattanással érkezem a földre, utolsó lélekjelenlétemmel a kezemet a fejem alá kapom.

Teljes sötétség borít be, majd rántást érzek a vállamon. Amikor kinyitom a szemem, a szőke pap felém tornyosul. Visszahúzott a katedrális árnyékába.

– Jól vagy? Mit érzel?

– Nem kapok… – Nem bírom befejezni a mondatot, mire a pap elkáromkodja magát. A karjába ránt, csak annyit érzékelek, hogy átvisz a katedrális kapuján.

És akkor minden levegő visszazúdul a tüdőmbe. Felnyögök, ahogy a mellkasom fájdalmasan kitágul.

– Tegyél le! – utasítom a papot cseppet sem kedvesen, mire összerezzen. Szinte kirúgom magamat a karjából, elmormolok egy köszönömöt, és rá sem nézve megint futásnak eredek.

Mennyi idő telhetett el?

Kicsapom a katedrális ajtaját. Vajon elérem még a hajót? Rálépek a márványkőre, rohanok a lépcső felé. Mi lesz, ha a Rend rájön, hova megyek? Ha a pap szól nekik, és visszavisznek, kötelezve engem, hogy még többet öljek? Ha megtudják, hogy…

Megtorpanok, felkapom a fejem. A kezem a nyakamon van, mielőtt felfoghatnám, mit teszek. Értelmetlenül motyogok, éles fájdalom nyilall belém mindenhol, de még sikítani sem tudok. Könnyek csípik a szemem, ahogy a látóterem lassan elsötétül, és fejjel a lépcsőre esem.

Mielőtt becsapódnék, valaki visszaránt, és megperdít. Farkasszemet nézek a szőke pappal.

– Neked elment az eszed? – kiáltja, de hirtelen zavartság és aggodalom suhan át az arcán. – Mi történt?

Továbbra sincs levegőm, és már az sem érdekel, hogy a csuklyám félrecsúszott, ahogy a pap tekintete egy pillanat erejéig foltos arcomra vetődik, majd vissza sötét szememre. A szívem mindenhol ver, a torkomban, a fülemben, a csuklóm alatt, és van egy olyan érzésem, hogy nemsokára nem is fog verni sehol.

Megkapaszkodom a pap ruhájában.

– Hogyan segítsek? Mi a baj?

Megrázom a fejemet, ahogy a foltok visszatérnek. Teljesen elernyedek a karjában, reszketek. Mindenem jéghideg, kivéve az arcom és… a belső combom?

A félelemtől elkerekedik a szemem. A rúna.

A pap beszél hozzám, de nem értem, mit mond. A hónom alá nyúl, a karjába ránt, bevisz a katedrálisba. A levegő visszatér, de az előbbi oxigénhiánytól még mindig mozdulatlan vagyok a karjában.

– Kell egy gyógyító…

– Ne! – kérlelem erőtlenül, és zavartan megtorpan. – Csak kérlek… vigyél egy… szoba… egyedül.

Köhögök a szavak között. Pár pillanatra elveszthetem az eszméletemet, mert máris egy szobában vagyunk. A pap előttem guggol, én a földön vagyok, a hátammal valaminek támaszkodom.

– Hé – mondja lágyan, majd hozzáteszi, mintha tudná, hogy ez nyugtat meg: – Egyedül vagy. Most igyál.

Meg kell itatnia, annyira nincs erőm. Úgy érzem magam, mint egy kocsonya, akit a falhoz vágtak.

– Hogy hívnak? – kérdi, és kinyitom a szám, de nem jön ki hang a torkomon.

A szemem lassan lecsukódik, hiába paskolja az arcomat. Csak a lüktetésre figyelek a fülemben, és az égető érzésre a combomon.

A rúna.

Az a férfi, aki rám rakta a rúnát… Nem csak a szolgájává tett.

Lehetetlenné tette, hogy elszökjek tőle.

4.

Maël

Az ágyamban alszik. Ez a kicsi, törékeny lény. Vajon hová igyekezett?

Rexius azt mondta, félholtan is megpróbált kijutni a katedrálisból. A gondolatra a szám megremeg. Elmenekülni. Előlem. Az általuk imádott szentek is tudják, hogy ez lehetetlen. Már ha egyáltalán tudják, hogy még létezem. Hogy még nem bolondultam meg az évszázadok alatt. Pedig tudhatnák, hogy a bosszú egyben tart. A bosszú, ami sosem volt még ennyire édes.

Minden szolgámnak megvan a célja, és az övé egyedi lesz. Olyanokra fogom használni, amire nem szégyellem, és már évszázadok óta nincs bennem szégyenérzet.

A gondolatra felmordulok. Kibaszott szentek, kibaszott szeraphinok, kibaszott Szent Lücyenne.

Ha ez a lány hívő, szenvedni fog. Játszani fogok a testével, a lelkével, a szívével.

Egészen addig, míg meg nem töröm.

Közelebb lépek az ágyhoz. Megsimítom az arcát, miközben mélyen kifújom a levegőt. Olyan gyönyörű. Ahogy fekete haja elterül a sötét paplanon, ahogy finom, formás válla előbújik a takaró alól. Egy mozdulattal összeroppanthatnám. Vajon akkor is ilyen édesen csücsörítené halvány ajkait? Ha fájdalmat okoznék neki, ahogy ígértem, rebegtetné hosszú szempilláit? Ívelt szemét a félelem még sötétebbé tenné? Vajon élvezné olyan betegesen, ahogyan én?

A szám sarka felfelé görbül. Talán ő lesz a kedvencem. Öröm lesz vele játszani.

Hüvelykujjammal végigsimítok az árnygyűrűmön, mert egyszerűen alig bírom ki, hogy ne sértsem fel vele a lány gyönyörű, egzotikus bőrét. Mintha több darabból lenne összerakva. Akárcsak én.

A különbség az, hogy én nem így születtem, ő pedig igen. Vajon milyen színű a vére? Vajon mennyire fog alattam mocorogni… vajon milyen éles a sikolya? A nadrágom megfeszül, ahogy arra gondolok, hogy végigcsúsztatom a tenyeremet csupasz combjain. Nem ma este.

Elsimítom egy fekete hajtincsét. Döbbenten feszítem meg az ujjaimat, ahogy jobban érzem az érintést, mint szoktam.

– Mit kezdjek veled, kedvenc?

Felszuszog, nincs magánál. Három napig figyeltem, ahogy aludt, miután ráraktam a jelemet. Bárhova is sietett, amiről lázasan beszélt Rexiusnak, már amúgy sem lett volna esélye odaérni.

Az ágy másik végébe megyek, felhajtom a takarót, és befekszem mellé. A könyökömre támaszkodom, és magamhoz húzom. Hmm… A testhőjét is jobban érzem a szokásosnál. Érdekes.

Ujjaimat szétterítem a hasán. Megkértem Leylitet, hogy adjon rá egy fekete hálóinget. Lesz még alkalmam őt ruha nélkül érinteni.

Tudom, hogy a rúnám ott ég a belső combján, és helyezkednem kell, ahogy ismét feszít a nadrágom. Végig akarom húzni a nyelvemet rajta.

– De nem ma este – suttogom, mert már annyira megszoktam, hogy magammal beszélgetek. – Ma viselkedem.

Mintha ez valamikor is ment volna.

Visszanézek a lányra. Ismét végigsimítom az arcán lévő barna foltot, ami egy holló levágott szárnyára hasonlít. Még sosem zártam kalitkába madarat, de ez a lány lesz a személyes kis házikedvencem.

Ki lehet ő? Nem érzem az erejét, egy egyszerű árnyt’yndrának mondanám, jelentéktelen képességgel. Miért menne ilyen messzire a Rend, hogy visszaszerezze? Alig bújnak ki a templomukból, miért üldöznék nyíltan, fényes nappal az egész városon keresztül?

Nem megölni akarták, mint a nephelineket, hanem visszavinni. A vezetőjük, aki megfenyegette, hogy végighurcolja a városon, már ismerte a lányt egy ideje. Legalábbis erre következtetek.

Kurvának hívta. Vajon ezt a szerepet tölthette be?

A Rend tagjai szigorú szabályok szerint élnek. A szeraphinok azért hozták létre őket, hogy fenntartsák a rendet a Gyűrűkontinensen, amíg ők a központban lévő Szeraphin-szigeteken uralkodnak.

Hozták létre őket. Inkább úgy szeretem hívni, hogy tenyésztik őket. Már a módszertől is hányingerem van.

Egy szeraphin lefekszik egy képesség nélkülivel vagy nap- vagy árnyt’yndrával, és megnézik, az elfajzott gyereknek milyen ereje születik. Ha túl erős vagy kontrollálhatatlan, megölik. Ha lány születik, őt is megölik, hogy elkerüljék a későbbi utódnemzést. Ha fiú lesz és az ereje kevés, a Rendet fogja szolgálni egész életében. Minden faj megtanulta az Őrült Király bukása óta, hogy nem érdemes keveredni.

Az orrlyukaim kitágulnak a gondolattól. Mielőtt a dühöm felemésztene, visszanézek a lányra.

Nem csoda, hogy ebben a szigorban kell egy kis levezetés. Bár a Rendnek tilos szexuális kapcsolatot létesítenie, ezzel megelőzve az esetleges terhességet, mindenki tudja, hogy megteszik. Nem egy hívő futott már be hozzám menedéket keresve magának és a gyermekének. És én sosem tudnék egy jó alkura nemet mondani.

A lány felnyög a karomban, a hang egyenesen a farkamba hatol. Épp ideje játszani. Közelebb hajolok, a fülébe suttogok.

– Ébredj, kedvenc.

A parancsomtól megfeszülnek az izmai, pislogni kezd. A tekintetét elönti a pánik, szinte látom, ahogy az emlékek visszazúdulnak a csinos kis fejébe.

– Ne mozogj – suttogom, mire megdermed. Olyan könnyű préda lesz, mint az összes többi. És amikor végzek vele, kidobom. Ha még egyben van. És akkor majd könyöröghet segítségért az ő drága szentjeinek.

Apró köröket rajzolok a hasára, érzem, ahogy a dühtől felforrósodik a teste.

– Ki vagy te? – kérdi. Hallom szívverésének gyorsulását.

– A gazdád. A mestered. A rabszolgatartód. A birtoklód. Bármelyik nevet választhatod.

Nagy levegőt vesz, a szeme cikázik, de valószínűleg nem lát semmit a sötétben. Összepréseli az ajkát, állát közelebb húzza mellkasához. Felhúzom a szemöldököm. Azt parancsoltam neki, hogy ne mozogjon, de erre mégis képes volt.

Hm. Érdekes.

– Miért nem mutatod meg magad? – kérdi. – Ronda vagy, vagy mi?

Pislogok, majd felhorkantok. Szigorú arcát kémlelem, és azon kapom magam, hogy szélesedik a mosolyom.

De aztán meglátom a kézfejét, ahova Szent Lücyenne jele van rajzolva, és a jókedvem elszáll. Összeszorítom a fogaim.

Meg akarom törni ezt a lányt, kihasználni, hogy darabokban adjam vissza a kibaszott szentjeinek. És ha útközben annyira jó kis rabszolga lesz, hogy még bízhatok is benne, akkor a kémeim táborát erősíti majd. Ami talán segít végre kijutnom ebből a szeraphinok verte börtönből.

De nem ismerhet meg addig, nem láthatja a gyengeségeimet, amíg ki nem ismerem az övéit. Így a sötétben maradok.

– Ki elől menekülsz, kedvenc? – A kérdésre megfeszül, a szemében félelem csillan. – Válaszolj.

– A Rend elől – préseli ki, majd elkáromkodja magát. – Fejezd be a kihallgatásomat! Egyáltalán miért érdekel, ki elől menekülök? Minek kötötted meg velem ezt az alkut?

A sötétséghez beszél, azt sem tudja, hogyan nézek ki, ki vagyok, mekkora az erőm, és még így sincs benne félelem. Két lehetőség van. Vagy egy idióta, vagy túl sok minden történt vele, hogy féljen tőlem. Vagy… tudja, hogy meg tudná védeni magát velem szemben. És ha ez igaz, milyen ereje lehet? Továbbra sem érzek semmit felőle. Csodálkoznék, ha a sötétség átszűrésére egyáltalán képes lenne, ami egy árnyt’yndrának alapképessége.

Kíváncsi vagyok, melyik lehetőség lesz igaz. Kíváncsi vagyok rá.

– Megvannak az indokaim. A kihallgatásodnak pedig akkor van vége, amikor úgy döntök, hogy a szádat inkább másra használom.

Ettől a kijelentéstől elpirul és izzadni kezd. Helyes. Akkor mégsem idióta. Elhúzom a haját a szeme elől, láthatóvá téve a hollószárnyat, mire felszisszen.

– Így születtél? – kérdem, és látom, ahogy tovább vörösödik. Nem mond semmit, amitől a szememet forgatom. – Ha nem válaszolsz, akkor parancsba fogom adni, hogy…

– Igen… részben – suttogja, és halvány szégyent érzek a hangjában, amit őszintén nem értek. Oldalra hajtom a fejem, megsimítom az arcát.

– Miért takarod el magad?

A szája megremeg, és nagyot nyel.

– Kibaszottul semmi közöd hozzá! – ordít rám hirtelen, a dühétől lassan elmosolyodom.

– Ahogy mondtam az előbb – kezdem, és a tenyeremet lassan lejjebb csúsztatom a hasán a combjai felé –, vagy beszélsz, vagy másra kényszerítem azokat a szép, halvány ajkakat. Te döntesz.

Beleremeg az érintésembe, látom, ahogy csupasz vállán égnek állnak az apró pihék. Lenyomom a késztetést, hogy végighúzzam a nyelvemet rajta.

A lány gyorsan összeszedi magát, és felröhög.

– Azt hiszed, bármit megtehetsz, nem igaz? – mondja kárörvendően, és érzem, hogy valami megfoghatatlan megváltozik a levegőben. – Hát legyen. Amúgy is éhezem.

A mellkasom hirtelen összeszorul, a düh annyira elterít, hogy rászorítok a lány csípőjére. Felnyög a fájdalomtól, de nem figyelek rá, valami keserűt érzek a torkomban.

Pislogok, és már nem itt vagyok.

Kardcsapásokat hallok a háttérben, tömeg moraját, ahogy éljeneznek.

– Öljétek meg!

A kard lesújt, a karom mellém esik. Ordítok a fájdalomtól, de nem halok meg. Sosem halok meg. Vicsorítok a férfira.

– Meg foglak találni, Kiril – morgom –, és amikor megtalállak, kiirtom az egész fajtádat!

A férfi közelebb hajol, az arcára gonosz mosolyt húz.

– Az nehéz lesz holtan, Maël.

A kard ismét lesújt, a másik karom is mellettem landol. A fájdalom kibírhatatlan, és érzem, hogy csak egy érzelem tart meg, ahogy belenézek Kiril sötét tekintetébe. Megfogadom itt és most, hogy nem nyugszom, amíg meg nem ölöm őket. A bosszúvágyam megszilárdul a gyűlölettel, és…

Pislogok.

A lány felnyög, ahogy az árnygyűrűmből előtörő tű mélyen belefúródik az oldalába. Vére lecsorog az ágyra, édes vasillat lengi be a szobát.

Döbbenten rákapom tekintetem. Mégis hogyan képes az erejével megérinteni engem? Mégis hogyan…

Leesik az állam. Hogy lehet, hogy nem vettem észre? Ez a lány egy nephelin. Nem árnyt’yndra. Egy kitaszított, akinek meg sem szabadott volna születnie, vagy már meg kellett volna halnia. Egy nephelin, aki ráadásul nem is közönséges, mert képes a lelkek érzelmeivel játszani.

Akárcsak én.

5.

Inaya

Sosem éreztem még örömet, amikor használtam az erőmet, de boldogan a másvilágra küldöm ezt a perverz alakot. A dühe csípőssége a nyelvem hegyét érinti, valami mély és eltemetett érzelmet simogatok.

Most nem nyomom el a késztetést, hogy mélyebbre menjek, mint a kereskedőnél. Ha megölöm, szabad leszek. A férfi hozzám ér, így azonnal táplálkozni tudok a negatív érzelmeiből. A félelmének érett gyümölcshöz hasonlító íze egyre édesebb, és…

Fehérség vakít el, valami megszúr az oldalamon, és a férfi az ujjával a sebbe mar. Azonnal felnyüszítek.

– A szentekbe! – sírok fel, és érzem, hogy elvesztem a kapcsolatot a fogvatartómmal. Mintha fizikálisan lezárná az érzelmeihez vezető utat.

Lehunyom a szemem, koncentrálok, kizárom az égető fájdalmat, ahogy a férfi még jobban rám szorít. Felmordul, amikor megérintem az elméjében azt a fekete felszínt. Mindig elképzelem, egy adott léleknél hogyan kell egyre lejjebb és lejjebb ásni. Ez mindenkinél egyedi, talán nem is én képzelem. Nála egy koporsót látok, amin az ő rúnája van, rajta egy számmal: ezerkétszázhuszonöt. Lelki kezeimmel kinyúlok érte, és ahogy megérintem, eltátom a számat. Mintha valami szétégetne belülről, nem kapok levegőt.

Húzást érzékelek a fejbőrömön, az elképzelt énemet a hajánál fogva rángatják el a koporsótól. Kipattan a szemem a döbbenettől.

– Ezt nem kellett volna megtenned – sziszegi mögöttem, és még jobban belém mar.

Felsikoltok, a fájdalomtól a szemem fennakad. Már nem az ágyban vagyok, hanem egy emlékben.

– Takard el magad, Inaya, borzalmasan áll rajtad ez a ruha – sziszegi anya. – Másoknak van jobb dolguk is annál, hogy eljátsszák, kedvesek veled. Köszönd inkább meg nekik, hogy hozzád szólnak.

Egy másik emlékbe ragadok: anya kinyúl egy fiú felé, és megveregeti a vállát.

– Köszönöm a fáradságot, hogy játszottál vele. Nagyon kedves vagy. – Mosolyogva a fiú szüleihez kiált. – Nagyon köszönöm nektek is! Sajnálom, hogy zavartunk! – Szigorúan hozzám fordul. – Ugye megköszönted nekik? Nem lehetett könnyű, hogy az elmúlt két hét minden harmadnapján Bastian veled töltött egy órát! Biztos lett volna jobb dolga is!

Az emlékek kilöknek, visszatérek az ágyba. A férfi csinált velem valamit az előbb, újraéltem életem megalázó pillanatait. Így érzik magukat az áldozataim is?

Csak arra tudok gondolni, mennyire gyűlölöm magam, és hirtelen morgást hallok. Hat sárga kis fényforrás kúszik be a látóterembe. Három sárga, világító szempár. Az ajkam megremeg. Három izmos démonkutya vicsorít rám, támadásra készen. Fülük hegyesen felfelé ível, éles, fehér fogsoruk világít a sötétségben.

Minden harci szellemem elszáll, ahogy döbbenten rájuk meredek.

– Nem tetszenek? – kérdi a férfi szórakozottan. – Pedig tőled származnak.

– Mi? – kérdem száraz torokkal. – Mégis miről beszélsz?

– Uralom a lelkek árnyait – mondja nyugodtan. – A véredből minden információ rendelkezésre állt, hogy megformáljam őket.

Mint egy végszóra, kirántja ujjait a sebemből, és a fájdalomtól felordítok. Oda akarok kapni, de még mindig nem tudok mozogni. Hallom, ahogy a férfi szájához emeli a kezét mögöttem, és jóízűen lenyalja a vért az ujjairól, miközben felnyög.

– Hmm. Mit találok itt? Gyűlölet, düh, félelem. Nem is. Öngyűlölet, harag, rettegés.

Minden egyes szava után egy-egy kutya felmordul. Tátva marad a szám.

– Te érzelmekből csinálsz árnyszörnyeket? – suttogom, mire az egyik kutya rám ugat.

– Akik rám hallgatnak.

A légzésem felgyorsul.

– Te egy nephelin vagy – suttogom döbbenten, farkasszemet nézve a legnagyobb démondöggel. Sosem hallottam, hogy egy nephelin erre lenne képes. A hajamba bólint.

– Így igaz. Ahogy te is.

A pánik felerősíti a szívverésemet. A titok, amit senki nem tud a családomon és Visciuson kívül, soha nem szabadna, hogy rossz kezekbe jusson. Vagy nekem annyi.

– Mit akarsz tenni velem? – kérdem kimérten, mire felnevet. Visszaad a Rendnek? Megöl? Tudom, hogy néhány nephelin a Rendnek dolgozik besúgóként, feladva a saját fajtájukat kegyelemért cserébe.

Kezét a csípőmre teszi, ahol még mindig nem állt el a vérzés, felnyüszítek a fájdalomtól.

– Jelenleg azon tanakodom, meggyógyítsalak-e, vagy hagyjalak kivérezni, és adjalak oda a kutyáknak, hogy szétszedjenek.

Nagy levegőt veszek, és lassan kifújom. Az életösztöneim sikítanak, hogy rendeljem alá magam neki, hogy könyörögjek. De helyette a rideg, sötét énemre támaszkodom. Elképzelem, hogy csápok húznak le a mélységbe, és a feketeségben a szívverésem rendeződik.

– Gondolom azt választod, amivel többet nyersz majd – mondom hidegen. – Ha meghalok, tovább kísértheted az – most már biztosan meg vagyok róla győződve – ocsmány képeddel a katedrálist. Ami jobb választásnak tűnik, mert ha életben hagysz, meg fogom találni a módját, hogy megöljelek.

Mondom ezt úgy, hogy három vérszomjas démondög mered rám, egy idegen férfi karol át, akiről azt sem tudom, hogy néz ki, és még csak mozogni sem tudok.

A férfi mögöttem lefagy, másodpercekig csendben vagyunk. Majd az ágy lassan rázkódni kezd, a férfi először mintha csak gyorsabban venne levegőt, majd ez átvált mély nevetésre. Végül elszakad tőlem, érzem, ahogy az ágy mozog, és szerintem a hátán fekszik, ahogy szórakozottan felhorkant.

Értetlenül bámulok előre. Mi a szentek verte átok történik itt?

A férfi visszafordul hozzám, magához ránt. Kezét a sebemre rakja, és felnyögök, ahogy érzem, hogy gyógyulni kezd.

– Hazudtam. Sokkal jobban szeretem a partnereimet egyben látni addig, míg meg nem kapom őket.

Elkerekedik a szemem, és most én horkantok fel szórakozottan.

– Mi olyan nevetséges?

– Éppen most adtál a kezembe hatalmat. Addig nem fogsz megölni, amíg le nem fekszem veled. Ami a legegyszerűbb feladat számomra, pláne, hogy úgy képzellek el, mint egy nyomott fejű, ocsmány lidércet.