Copyright © Jud Meyrin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-60-1

1. FEJEZET

Ha az expasid esküvőjén azon kattog az agyad, hogy jobban járt, hogy nem téged vett feleségül, az elég lehangoló. Louise persze igyekezett elrejteni borús gondolatait. Már csak az hiányzott volna, hogy a többi vendég azt feltételezze, még mindig szerelmes Tristanbe.

Szerette a férfit, de csak mint a barátját. A szakításuk után meglepően könnyű volt visszakapcsolnia barátság-módba. Olyan könnyű, hogy Louise fejében még az is megfordult, egyáltalán nem is kellett volna összejönniük évekkel ezelőtt. Egyszerűen jobban működtek barátokként, mint párként. Ám ez sem segített azon, hogy ne élje meg kudarcként a történteket.

Másodszorra engedett magához túl közel egy férfit, és másodszorra torkolt katasztrófába minden. Többször ez nem fordulhat elő!

Louise lesimította égkék selyemruhája szoknyarészét, és mosolyt varázsolva az arcára nézte a tengerparton álló menyasszonyt és vőlegényt. Az utóbbi néhány évben tökélyre fejlesztette ezt a műmosolyt. Ahhoz nem volt elég közvetlen, hogy az emberek lépten-nyomon beszélgetni akarjanak vele, de ahhoz elég barátságos volt, hogy ne könyveljék el azonnal rideg picsának. És Louise-nak ez épp megfelelt. Sosem akart a társaság középpontjában lenni, de a munkája miatt nem is riaszthatta el magától teljesen az embereket.

Az esküvőt Francesca és Blake tengerparti birtokán tartották Crawtonban. A tenger hullámai lustán nyaldosták a partot, a távolban sirályok rikoltottak, miközben Tristan és Lottie örök hűséget fogadtak egymásnak. Louise gyomrába beleszúrt valami meghatározhatatlan fájdalom.

– Egytől tízes skálán mennyire vagy féltékeny? – suttogta egy bűnösen mély hang a fülébe.

Tony… Louise izmai azonnal pattanásig feszültek, ahogy az orrába tolult a kollégája Armani parfümjének illata. Citrusos, kicsit kesernyés, de végtelenül csábító.

Louise, bár különös figyelmet fordított arra, hogy a szertartás alatt egy pillantást se vessen a mellette ülő férfira, így is pontosan tudta, hogy Tony erős, szögletes állát a szokásos sötét borosta fedi, inge és méretre szabott öltönye úgy feszül széles mellkasára, hogy az ember lánya képtelen eldönteni, hogy nézegetni akarja, vagy inkább levetkőztetni.

Louise egyiket sem engedhette meg magának.

– Egytől tízes skálán nulla – súgta vissza neki hűvösen, Tony erre halkan felnevetett, egyértelműen hitetlenkedve. Ez persze nem is volt meglepő.

Louise azt adta be a férfinak, hogy nincs túl Tristanen, pedig valójában csak halálra volt rémülve Tonytól és attól, amit a közelében érzett. Ismerte annyira a férfit, hogy tudja, az egyetlen dolog, amivel távol tarthatja magától, az a hazugság, hogy még mindig a legjobb barátjába szerelmes. Mert lehet, hogy Tony szégyentelenül ágyba viszi bármelyik nőt, de jó ember, akinek a barátai a legfontosabbak.

Louise azzal is tisztában volt, mekkora bűntudatot okozott a férfinak az egyetlen közös éjszakájuk. Az a meggondolatlan éjszaka, aminek meg sem lett volna szabad történnie. Az ijesztően nyers, rémisztően őrült vágy, ami pillanatok alatt rombolta le mindkettőjük elveit. Hiszen amikor lefeküdt Tonyval, még együtt volt Tristannel. És ő nem csinál ilyet, ő nem csalfa! Tonyval mégis megtette…

Annak ellenére megtette, hogy tudta, ha túl közel kerül egy férfihoz, mindig mélyre merül. Tristan esetében ez kis híján a mozgáskészségébe került. Néhány évvel ezelőtt ugyanis kerekesszékbe kényszerült, miután megsérült az egyik nyomozásuk alkalmával. Akkor már régóta próbáltak megoldani egy ügyet, és Tristan türelmetlen volt. Mindenképpen el akarta kapni az elkövetőt. Louise pedig gondolkodás nélkül ugrott bele az akcióba, amit a férfi kitalált, kizárólag amiatt, mert bármit megtett volna a szeretett férfiért. Annak idején Matthew-val ugyanez volt, csak épp akkor még többet veszített…

Kétszer követte el ugyanazt a hibát, harmadszorra, Tonyval nem fogja. Akkor sem, ha ez azt jelenti, hogy élete hátralévő részében egyedül marad.

– Most kinek hazudsz, Hercegnő, nekem vagy magadnak? – susogta Tony.

Louise nem is tudta eldönteni, hogy örül-e, amiért ennyire meggyőző volt a félrevezetése, vagy idegesíti, hogy a férfi folyton azzal piszkálja, még mindig szerelmes Tristanbe. Esetleg zavarban van, amiért Tony azt a becenevet használja, amit az együtt töltött éjszakájuk alkalmával adott neki.

– Felesleges válaszolnom, úgysem fogod elhinni. – Louise összekulcsolta a kezét az ölében, és mereven bámulta, ahogy Lottie és Tristan felhúzzák egymás ujjára a gyűrűt.

Egyáltalán minek ült le mellé Tony? És miért jött egyedül? Nem volt jellemző rá, hogy nő nélkül jelenjen meg, holott a meghívón az állt, hogy kísérőt is hozhatnak az esküvőre.

Louise halkan felsóhajtott, és körülnézett. Jól ismerte ezt a helyet, többször is járt a környéken az elmúlt másfél évben, hiszen ezen a birtokon indult az a nyomozás, amin jelenleg is dolgoztak. Ennek ellenére még mindig teljesen elbűvölte a ház elszigetelt szépsége, a tenger közelsége, a vad skót tengerpart. Varázslatos környék volt ez, ahol borzalmas dolgok történtek. És még mindig nincs teljesen vége.

Louise figyelmeztette magát, hogy erre kell koncentrálnia. Az emberkereskedelmi ügyre, hisz már olyan közel vannak a lezárásához. Azokra a nőkre, akiket elraboltak a családjaiktól, majd eladtak, mint egy darab húst. Nem számít, hogy itt ül mellette Tony, túlságosan is közel. És az sem, hogy aznap éjszaka ugyanabban a hotelben fognak megszállni a közeli Stonehavenben, ráadásul egymás melletti szobákban.

A nyomozás számított. Meg ez az esküvő. Mert bármi is történt korábban, bármennyi sötét gondolat is kavargott Louise fejében, attól még a szíve legmélyéről kívánta Tristannek és Lottie-nak, hogy legyenek boldogok.

Órákkal később Louise a tengerparton felállított nagy, krémszínű sátor alatt ült azzal a három nővel, akik az elmúlt másfél évben olyan makacsul maguk közé akarták fogadni, hogy végül egyszerűbb volt belemennie, mint megtartani a szokásos három lépés távolságot.

Lottie, Francesca és Flóra észrevétlenül fontak köré hálót. Először a nyomozás miatt tartották vele a kapcsolatot, de ez nem is lepte meg Louise-t, hiszen a három nő komoly szerepet játszott abban, hogy az emberkereskedő banda nyomára bukkantak. Érthető, hogy érdekli őket az ügy állása.

Aztán Louise azon kapta magát, hogy másról is beszélnek, nem kizárólag a nyomozásról. Egyszer csak lett egy közös csoportcsetük, és ahányszor Skóciában járt a munka miatt, Lottie és Francesca mindig elcipelte valamilyen közös programra, Flóra meg gyakrabban hívta fel, mint a saját szülei. Pedig Louise úgy érezte, kilóg a társaságból. Rideg jégcsap volt a másik három barátságos, nyílt természetű nő mellett, de úgy tűnt, a többieket ez nem zavarja.

– Azt hittem, ha összeházasodunk, az anyám végre leszáll rólam – panaszolta Lottie. – Erre már a gratuláció mellé hozzáfűzte, hogy reméli, mostantól nem pazaroljuk a pénzt óvszerre, és végre nagymama lehet. – Megrázta a fejét, nem foglalkozva azzal, hogy meglazult kontyából minden egyes mozdulattal újabb és újabb vörös fürt szabadul ki.

Bár minek is foglalkozott volna vele? Lottie Kelsey, azaz most már Lottie Kelsey-Hunter, még ziláltan, az enyhén gyűrött menyasszonyi ruhájában is jobban nézett ki, mint a nők többsége kifogástalan frizurával és öltözékben. És nemcsak szép volt, hanem vagány és feltartóztathatatlan is, ami jól jött az újságírói munkája során. Louise pár éve, amikor megismerkedtek, szinte utálta ezekért. Meg sok minden másért is…

Első látásra nyilvánvaló volt, hogy Lottie úgy fogja elcsábítani tőle Tristant, hogy még csak a kisujját sem kell megmozdítania érte. Ők ketten olyan szinten tartoztak össze, ahogy Louise és Tristan sohasem, és erre azért fájdalmas volt rájönnie. De Louise-nak most már nehezére esett bármiféle negatív érzelmet kicsikarnia magából, ha Lottie-ról volt szó.

– Tristan is hallotta, mit mondott az anyád? – kérdezte, mire Lottie azonnal elfintorodott.

– Persze hogy hallotta! Anyám direkt úgy intézte, hogy Tristan is ott legyen. Meg másik húsz ember… Akik most nyilván mind azon gondolkoznak, vajon az anyám elég elszánt-e ahhoz, hogy kiszurkálja az óvszerkészletünket, ha legközelebb meglátogat minket Edinburgh-ben. Legalábbis nekem ez jár a fejemben. – Lottie összerázkódott, aztán gyorsan belekortyolt a gyümölcsös koktélba, amit a pincérek folyamatosan hordtak az asztalukhoz.

Louise már nem is számolta, hányadik pohárnál tartanak. A kellemesen tompa zsongásból ítélve a fejében, túl soknál. Bár Louise azon ritka alkalmakkor, amikor ivott, a röviditalokat preferálta, de még ő sem tagadhatta, hogy a laza, tengerparti esküvőhöz jobban passzol a koktél.

– Atyaég! – kiáltotta Flóra. – Anyád mellett az apám nem is tűnik olyan vészesnek.

– Pedig nemrég Ben szeme láttára akart összehozni egy másik pasival.

Louise tudta, hogy Flóra apja két év után sem nyugodott bele abba, hogy a lánya egy magánnyomozóval jár, akinek nemcsak a foglalkozása veszélyes, nemcsak kétes nőügyek és drogos-piás bulik váltogatták egymást a múltjában, de alkalomadtán még Flórát is bevonta a nyomozásaiba. Vagyis inkább a nő vonta be saját magát, de az apja nyilván nem így látta. Persze csak aggódott Flóráért, de attól még nem volt joga ilyen durván beleavatkozni az életükbe.

Louise szülei legalább sosem csináltak ilyet. Bár lehet, hogy azért, mert alig beszélt velük. Nem csoda, ha ilyen távolságtartó lett, hiszen a Johnson család többi tagja is ugyanilyen volt. A ritka vasárnapi ebédek a szülei londoni házában olyannak tűntek, mintha egy könyvtárban ülnének, ahol nem szabad megszólalni.

– Igazatok van, apám ugyanúgy gázul viselkedik néha, mint Lottie anyja – húzta el a száját Flóra, mire Lottie felvihogott.

– Csak néha?

– Na jó, sokszor. Túlságosan is sokszor…

– És mit szólt Tristan az óvszer témához? – szúrta közbe Francesca.

Louise már az ismeretségük elején észrevette, hogy Francescát mániákusan érdeklik az emberek reakciói. A nő majdnem ugyanannyira hallgatag volt, mint ő, de csupán azért, mert megfigyelt mindent maga körül. A legapróbb részleteket is. Nem meglepő, hogy olyan sikeresek voltak a könyvei. Francesca értette az embereket.

– Mire tippelsz? Szerencsétlen szeme úgy kigúvadt, mintha egy rajzfilmfigura lenne.

– Nem csodálom. Minden férfi kibukott volna, ha az anyósa kiejti a száján az óvszer szót. És akkor a szövegkörnyezetről ne is beszéljünk! – jegyezte meg Flóra.

Francesca kissé szomorúan bólintott.

– Blake különösen kiakadna. Danny halála után nem csoda, hogy fél még csak belegondolni is abba, hogy újra gyereke legyen.

Mindannyian elkomorultak, ahogy Francesca barátjára terelődött a szó. Louise ott érezte a torkában ugyanazt a gombócot, mint mindig, ha szóba került Blake korábbi házasságából született kisfia. Danny pár éve halt meg egy balesetben, amiről aztán kiderült, hogy igazából nem is baleset volt, hanem szándékosan rongálták meg az autót. Ezt Blake nem viselte túl jól, de legalább megismerkedett közben Francescával. Louise szerette azt gondolni, hogy a sok rossz végül valami nagyon jóhoz vezetett az ő esetükben. De nem mindenki lehet ilyen szerencsés… Louise már csak tudta.

– Bocs, nem akartam elrontani a hangulatot, főleg az esküvődön – motyogta Francesca, mire Lottie azonnal áthajolt az asztalon, kis híján feldöntve két poharat, és megsimogatta a karját.

– Ugyan már! Tudod, hogy bármikor, bármit elmondhatsz – közölte, mire Flóra azonnal helyeselt, és Louise is bólintott, pedig bármi másról szívesebben beszélt volna, mint gyerekekről, pláne a halálukról.

Francesca hálásan mosolygott rájuk.

– Tudom, de akkor is inkább váltsunk témát valami vidámabbra.

– Mondjuk arra, hogy Tony egész délután le sem vette a szemét Louise-ról? – vigyorodott el Lottie, és Louise azonnal visszasírta a gyerektémát.

Elég sűrűn megbánta, hogy kikotyogta Lottie-nak a Tonyval töltött éjszakát. Bár mentségére legyen mondva, abban a pillanatban, amikor vallomást tett, azt hitte, mind a ketten meg fognak halni, vagyis nem számít, mit fecseg el. Aztán mégis megmenekültek. Mert nyilván ilyen az ő szerencséje, még az életben maradásának is vannak kellemetlen következményei. Lottie azóta időről időre felhozta a témát, és a célozgatásokból a többiek is hamar kikövetkeztették a történteket. Így már mindannyian tudtak róla.

– Tony minden nőt megnéz – hárított Louise.

– Aha, pár másodpercig. Téged meg képes jóóó sokáig bámulni. – Lottie olyan hosszan elnyújtotta a jó szót, amiből Louise azonnal rájött, hogy a nő kezd becsípni. Ahogy valószínűleg ő maga is, mert egyre nehezebbnek tűnt ellenállnia a kísértésnek, hogy Tony felé pillantson.

– Csak túl sok koktélt ittál.

– Az lehet, de így is tökéletesen meg tudom állapítani, ha egy fickó rá van indulva egy csajra. – Lottie viccesen emelgette fel-le a szemöldökét, aztán jó pár újabb kortyot döntött le a koktéljából.

Louise jobbnak látta, ha ő is inkább iszik. A pohara pereme felett aztán lopva Tony felé pillantott, aki a tengerpart mellett felállított bárpultnál beszélgetett Tristannel, Blake-kel és Bennel.

Amikor Louise legelőször egy szobában látta őket másfél éve, a nyomozás kezdetén, azonnal az jutott eszébe, mennyire igazságtalan a női nemmel szemben, amikor négy ilyen férfit összeeresztenek. Külön-külön is jól néztek ki, de együtt mintha igéző tesztoszteron-felhőbe vontak volna mindenkit maguk körül. Persze ezt Louise sosem mondta volna ki hangosan.

Ahogy azt sem, hogy bármennyire is jóképűek mind a négyen, Tony azért mégiscsak kiemelkedik közülük.

Most is, mint mindig, legalább fél tucat nő bámulta ugrásra készen, kizárólag arra várva, hogy Tony egy kis figyelmet szenteljen nekik. Louise mindig is azt gondolta, hogy a férfi a rendőrkapitányság helyett a filmvászonra illene, mint az anyja. Főleg, amikor elmosolyodott. Az a mosoly romantikus filmekbe kívánkozott, hogy egyetlen pillanat alatt nők milliót varázsolja el. Olyan csöpögősen rózsaszín, néhol megható, néhol hangosan nevetős filmekbe, amiket Louise gyakran nézett éjszakánként, ha nem tudott aludni – természetesen ez utóbbit sem ismerte volna be soha senkinek.

Tony sötétbarna, hullámos hajába belekapott a szél, az a világítóan zöld szempár pedig tényleg őt figyelte. Louise pulzusa azonnal megugrott.

– Elmegyek a mosdóba – pattant fel az asztaltól, de senki sem dőlt be a hazugságának. Mind a három nő tudta, hogy Tony elől menekül.

Lottie felsóhajtott.

– Ha elindul utánad, feltartom – ajánlotta fel, miközben felállt vele együtt.

Louise halványan rá mosolygott.

– Köszönöm!

Miközben fellépdelt a sziklába vájt lépcsőkön Francesca és Blake háza felé, Louise azon tűnődött, hogy bármennyi hibát is vétett, az eleve kudarcra ítélt kapcsolata Tristannel arra mégiscsak jó volt, hogy megismerkedett ezekkel a nőkkel.

Lottie, Francesca és Flóra társasága még mindig inkább feszélyezte, és csupán a gondolattól, hogy igazán kiöntse nekik a szívét, felfordult a gyomra. Nem a barátai voltak, legalábbis nem a szó igazi értelmében. Louise kételkedett benne, hogy képes olyan közel engedni magához bárkit is, ami egy igazi, mély barátsághoz szükséges. De azért jó érzés volt, hogy ha mégis meg akarná tenni, a három nő ott lenne, és örömmel fogadnák.

Amikor Louise végül előmerészkedett a fürdőszobából, azonnal megállapította, hogy Lottie tényleg lefoglalta Tonyt, mert a férfi nem volt sehol a házban. Csak két pincér szedte tálcára a süteményeket a konyhában, egy harmadik meg tiszta poharakat pakolt. Rajtuk kívül csupán Tristan téblábolt a nappaliban.

– Lottie küldött? – lépett oda Louise a férfihoz.

Egykor teljesen odáig lett volna, ha szmokingban látja Tristant. A férfi a lazább öltözetet preferálta, pedig igen jól mutatott elegáns ruhákban is. Most viszont csak egy futó gondolat volt, hogy Tristan jól néz ki.

– Nem kellett küldenie. Amikor vad amazonként Tony elé vetette magát, nehogy bejöhessen a házba, sejtettem, hogy itt bujkálsz.

– Most lebuktam.

– Ja, le. – Tristan homloka gondterhelt ráncokba szaladt. – Figyelj, Louise, utálnám, ha azért menekülnél annyira Tony elől, mert miattam nem bízol meg többet a férfiakban.

– Nem azért – vágta rá azonnal Louise. Bár ez nem volt teljesen igaz, de nem akarta, hogy Tristan még több bűntudatot érezzen miatta. Végül is mindketten hűtlenek voltak egymáshoz, mindketten ugyanannyira hibásak.

– Jó – biccentett Tristan –, mert Tony ezerszer rendesebb fickó nálam.

– Csak azért jöttél utánam, hogy dicsérd Tonyt?

– Nem. Pár napja beszéltem Ashlyn Wallis anyjával.

Ashlyn volt az a lány, akivel elindult a jelenlegi nyomozásuk. Tristan már jó pár éve leszerelt a rendőrségtől, magánnyomozóként dolgozott, és Ashlyn anyja őt bízta meg az eltűnt lánya felkutatásával. Tristan azonban nem találta meg, helyette egy emberkereskedő bandába botlott, akik Ashlyn mellett még legalább egy tucat nőt raboltak el, hogy aztán eladják őket szerte az országban.

Hiába dolgoztak folyamatosan az ügyön az elmúlt másfél évben, hiába buktattak le egyre több embert, akik megvették az elrabolt nőket, vagy épp bedolgoztak a bandának, Ashlynt továbbra sem találták. A lány anyja természetesen vigasztalhatatlan volt.

– És mit mondott? – kérdezte Louise, mire Tristan homlokán újra feltűntek a gondterhelt ráncok.

– Kapott egy képeslapot Skye szigetéről. Üres volt, valószínűleg valami reklám. De ő azt hiszi, hogy Ashlyn küldte. Eszébe jutott, hogy Ashlyn még annak idején az iskolai osztályával Skye szigetére ment kirándulni, és nagyon tetszett neki, tervezte is, hogy visszamegy. Nekem meg az jutott az eszembe, hogy az egyik fickó azt vallotta, hogy a szigetre is vittek egy nőt…

Louise is emlékezett arra a vallomásra. A srác alig múlt húszéves, és valószínűleg egészen a letartóztatásáig jó mókának tűnt neki, hogy eszméletlenre kábított nőket szállít a haverja, az emberkereskedő banda fejének a luxusjárgányaiban. Legalábbis pénzre biztos nem volt szüksége. A családja elég gazdag volt ahhoz, hogy egész életében egy napot se kelljen dolgoznia. Aztán elkapták, és annyira bepánikolt, hogy csak úgy ömlött belőle a szó. Utóbb kiderült, hogy a fele sem igaz annak, amit mondott, csak így próbált meg a saját büntetésén enyhíteni.

– Tudod, hogy a Skye-t nem támasztja alá semmi – figyelmeztette Louise Tristant. – A srác szerint valaki leszállított egy nőt a szigetre, de sem azt nem tudta megmondani, hogy ki, sem azt, hogyan nézett ki a nő, és még azt sem, hogy melyik autóval vitték. Semmi konkrét, ellenőrizhető részletet. Valószínűleg ezt is csak kitalálta, mint a vallomása nagyobbik részét.

– Tisztában vagyok vele – feszült meg Tristan arca –, de valahogy mégsem hagy nyugodni a dolog. És inkább nézek körül feleslegesen a szigeten, mint hogy ne menjek oda, aztán kiderüljön, hogy Ashlyn mégis ott volt, csak épp…

– Nászútra mész, és szeretnéd, ha körülnéznék helyetted – fejezte be Louise a férfi mondatát.

– Igen – vetett rá Tristan egy bocsánatkérő pillantást. – Tudod, hogy nem hiszek a megérzésekben, de valami most mégis azt súgja, hogy ne várjunk ezzel három hétig. Te meg már úgyis itt vagy Skóciában, és véletlenül tudom, hogy két hónapja nincsen semmilyen új nyomotok.

– Véletlenül, mi? – kérdezett vissza Louise gúnyosabban, mint szerette volna. De egyszerűen utált arra gondolni, hogy megrekedt a nyomozás, pedig sajnos ez volt a szomorú helyzet. – Jó, odamegyek a szigetre – sóhajtott fel végül.

Tristan megkönnyebbülten engedte ki a levegőt.

– Köszönöm! Blake a szigeten lakott pár hónapig, mielőtt ideköltöztek Francescával. Van néhány ismerőse, akiknek már elküldtem Ashlyn képét. Talán tudnak segíteni. Szólok, ha van valami.

Még beszélgettek pár percig, hogy minden részletet lefixáljanak. Aztán amikor Louise még egyszer megígérte, hogy másnap egyenesen a szigetre indul, Tristan arcán felvillant egy ritka mosoly.

– Hálás vagyok, hogy segítesz!

– Én is meg akarom találni Ashlynt – biztosította Louise a férfit. – És sok boldogságot kívánok, Tristan. Tényleg! Megérdemlitek.

Tristan erre úgy nézett rá, mintha feloldozta volna minden bűne alól, aztán gyorsan magához ölelte.

– Kösz, Lou – mondta, amikor elengedte. – Sokat jelent.

Louise a férfira mosolygott, aztán azonnal el is komorult, ahogy a szeme sarkából észrevette Tonyt, aki csak néhány lépésre állt tőlük, és vasvillaszemmel meredt rájuk. Aztán hátat fordított nekik, és kiviharzott a házból. Anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna.

Nem mintha neki joga lett volna beleszólnia, hogy Louise kit ölel meg. Ugyanannyira nem volt köze hozzá, mint neki azokhoz a nőkhöz, akiket Tony ágyba vitt. Louise valamiért mégis rosszul érezte magát a férfi tekintetétől. Még így is, hogy Tristan ölelése baráti volt.

Tristan felsóhajtott mellette.

– Valahogy rendeznetek kell ezt a zűrzavart, Louise.

– Láttam, hogy Lottie kolléganői milyen szemeket meresztenek rá. Gyorsan megvigasztalják majd – közölte Louise hidegen.

– Ezt ugye te sem gondolod komolyan? – morogta Tristan.

Louise nem válaszolt neki, csupán intett, aztán kiment ő is a házból. Sürgősen szüksége volt egy kis friss tengerparti levegőre, és még egy koktélra. Esetleg kettőre.

Lement a nap. A pincérek meggyújtották az asztalok közepén álló lámpásokat, azokon kívül csupán a sátor oldalain körbefutó égősor világított halvány aranyszínnel. Ezzel a már egyébként is romantikus tengerparti esküvő hirtelen csak még kicseszettül romantikusabb lett.

Tony horkantott, majd ivott egy újabb kortyot a jóféle single malt whiskyből.

Mindig is úgy gondolta, a romantika képmutatás. Egy felcicomázott kirakat, miközben mögötte a bolt dohos és pókhálós. Sosem tett romantikus gesztusokat a nők felé, akikkel kefélt, de még azok felé sem, akikkel együtt járt. Jobban tisztelte őket annál, mint hogy olyasmit színleljen előttük, ami nem valódi. És a magánélete remekül működött így.

Kivéve egyetlen nő esetében…

Tony tekintete automatikusan Louise felé vándorolt. Nem kellett keresnie, valahogy mindig pontosan tudta, hol van, akárhány ember állt is körülöttük. A nő most épp a süteményes asztal mellett beszélgetett Ian Brodyval. Ian Tristan társa volt abban a néhány hónapban, amíg az edinburgh-i rendőrkapitányságon szolgált. És jelenleg ő segítette skót oldalról az emberkereskedők utáni hajszát.

Tony tudta, hogy kizárólag munkakapcsolat van közöttük Louise-zal. De a fenébe is, amikor a nő elmosolyodott valamin, amit Ian mondott, úgy érezte, mintha tűkkel szurkálnák a bőrét.

Gyűlölte, hogy Louise még mindig ennyire fogva tartja. Pedig több mint három évvel korábban töltöttek együtt egyetlen éjszakát. Utána Louise nyilvánvalóvá tette, hogy ennél többről nem lehet szó. Tonynak el kellett volna fogadnia a magyarázatot, hogy a nőnek elege lett abból, hogy Tristan hónapok óta nem nyúlt hozzá, ezért feküdt le vele. Csak kellett neki a fizikai kapcsolat, az intimitás. El kellett volna fogadnia, hogy egyszeri alkalom volt, hogy Louise még mindig nincs túl Tristanen, hiába voltak hűtlenek mindketten, és Tristan hiába lépett tovább Lottie-val. Egyszerűen el kellett volna felejtenie Louise-t. De nem tudta. A francba is, nem tudta…

Pedig próbálta. Ám még akkor is Louise járt a fejében, amikor más nővel dugott, és ez egyre jobban kicsinálta. Most aztán különösen nem volt szüksége erre. A jelenlegi nyomozásuk túlságosan mélyen érintette, és olyan emlékeket hozott elő, amiket jobb lett volna mélyen eltemetni. Inkább tovább bámulta a nőt abban az átkozott kék ruhában, amitől egyszerre volt fenséges, érzéki, közben mégis távolságtartó. Tökéletesen illett rá a Hercegnő becenév, amit három éve adott neki.

– Minden rendben? – Lottie lépett oda mellé, és a karjára tette a kezét. Tony csak akkor jött rá, hogy az izmai mennyire meg vannak feszülve.

– Persze – lazította el a kezét, ennek ellenére Lottie kétkedve ráncolta az orrát.

– Hazugság!

– Lehet – nevetett Tony.

Bár a megismerkedésük rögösen indult, de már jóban voltak. Lottie jó barátja lett. Akadtak pillanatok, amikor Tony közelebb érezte magához még Tristannél is. Mert bármennyire is igyekeztek mindketten, a Louise-zal történtek még mindig bekavartak a barátságukba.

A pokolba is, amikor Tony meglátta, hogy megölelik egymást, komoly késztetést érzett, hogy behúzzon Tristannek. Az esküvőjén… Mekkora faszkalapnak kell lennie ehhez?!

– Mikor is voltál utoljára szabadságon? – szólalt meg újra Lottie.

Tony a homlokát ráncolva pillantott a nőre.

– Épp most is szabadságon vagyok, ha nem tűnt volna fel. De hogy jön ez ide?

– Úgy, hogy majd szétrobbansz a feszültségtől. Még úgy is, hogy órák óta whiskyt vedelsz – közölte Lottie, és Tony hirtelen már nem is örült annyira, hogy összebarátkozott a nővel. Lottie túl jó megfigyelő volt, és a megállapításait általában hangosan ki is fejtette, a legkevésbé sem törődve azzal, hogy a másik esetleg nem akarja hallani.

– Tulajdonképpen mire célzol?

– Arra, hogy egy hétvége meg az esküvőnk nem elég pihenés. Környezetváltozásra van szükséged! Két napnál hosszabbra.

– Remélem, nem így akarsz elhívni a nászutatokra. Mert már meg ne haragudj, drágám, de édeshármast barátokkal nem vállalok. Anélkül meg elég unalmas lenne három hét Írországban egy tengerparti házban az isten háta mögött – próbálta Tony rossz viccel elütni a témát.

Lottie színpadiasan az égre emelte a szemét.

– Idióta vagy! – közölte vele. – Csak arra akartam kilyukadni, hogy meg kéne hosszabbítanod a szabadságodat, és el kéne utaznod valahová. Skye szigete olyan szép így a nyár elején! – A nő szemében felvillant az a csalafinta fény, amiből Tony azonnal tudta, hogy mesterkedik valamiben.

– Miért pont Skye?

– Azért, mert Tristannek van egy megérzése, hogy talán mégis igaz, hogy oda is vittek egy nőt. És Ashlyn az egyetlen elrabolt nő, akit még nem találtatok meg.

– Tristan nem is hisz a megérzésekben.

– Hát ez az! – vigyorodott el Lottie. – Nem hisz bennük, és most mégis van egy megérzése. Akkor már főleg érdemes utánajárni, nem?

– Ez nem pihenés lenne, hanem munka – mutatott rá Tony, mire a nő azonnal a fejét ingatta.

– Egy kis munka, egy kis pihenés. Ráadásul társaságod is lenne, akire szintén ráférne a lazítás. – A korábbi csalafinta fény visszatért Lottie tekintetébe, még erősebben, mint az előbb.

– Miféle társaság? – kérdezte Tony egyre rosszabbat gyanítva.

Lottie vigyora olyan széles lett, hogy már-már vetekedett a Cheshire macskáéval az Alice Csodaországban történetből, ami Tony kedvence volt gyerekként.

– Louise már megígérte Tristannek, hogy körülnéz a szigeten.

Ezt hallva Tony haragja azonnal fellobbant. Persze hogy Louise ugrik Tristan minden egyes szavára! Ezt még annál is jobban gyűlölte, mint hogy nem lehet közöttük semmi a nővel.

– Megígérte neki, mi? – csattant fel. – Mondd csak, téged kicsit sem zavar, hogy egy másik nő ilyen szolgálatkészen lesi a férjed minden kívánságát?

Erre Lottie szeme elkerekedett, aztán felnevetett. Olyan hangosan, hogy páran még feléjük is fordultak.

– Nem áll neked túl jól a féltékenység, Tony. És csak jelzem, hogy én is megtennék bármit, ha megkérnél rá. Mert a barátok – hangsúlyozta ki Lottie a szót úgy, mintha egy gyengeelméjűvel beszélne – ezt szokták tenni egymásért. Tehát elmész Louise-zal a szigetre? Gyorsabbak lennétek ketten. Plusz talán végre lenne alkalmatok egy kis régóta esedékes beszélgetésre is.

Tony őszintén kételkedett abban, hogy egyetlen beszélgetés bármit is megoldana. Abban pláne, hogy jó ötlet volna Louise-zal összezárva lennie.

Lottie, mintha meghallotta volna a gondolatait, tovább beszélt.

– A szüleid háza a szigeten épp üres, nem? – kérdezte, és Tony már nyitotta a száját, hogy hazudjon valamit, de Lottie megcsóválta a fejét. – És mielőtt azt mondanád, hogy nem üres, hadd emlékeztesselek, hogy csupán néhány hete ajánlottad fel, hogy menjünk oda nászútra, mivel egész júniusban és júliusban nem lesz ott senki a családotokból.

– Hogy lehet az, hogy piásan is mindenre emlékszel? – morogta Tony. – Jó, igen, tényleg üres, de egyetlen telefonba kerül, hogy Louise megszállhasson ott. Ahhoz nem kell nekem is ott lennem.

– De ha Tristan megérzése bejön, és tényleg a környéken tartják fogva Ashlynt, Louise-nak talán szüksége lesz erősítésre. Plusz tudom, mennyire fontos neked ez a nyomozás – mondta a nő, és a fenébe is, tökéletesen tudta, mik azok a gombok rajta, amiket meg kell nyomnia. Mert bármi is történt, vagyis inkább nem történt közöttük, Louise a társa volt. Tony nem hagyhatta cserben. És az is igaz, hogy ez a nyomozás különösen fontos volt számára. Ha pedig ezt Lottie is tudta, akkor nyilván sokkal többet tudott a múltjáról, mint ahogy azt Tony eddig gondolta.

– Jó, elmegyek vele a szigetre – sóhajtotta, mire Lottie arcán újra feltűnt az a Cheshire macska vigyor.

– Nagyszerű! Most pedig gyere, ne ácsorogj itt egyedül.

A nő az egyre fogyatkozó vendégek között odavonszolta egy asztalhoz, körülötte ott ült mindenki, akinek kicsit is köze volt az emberkereskedők utáni nyomozáshoz.

Tony leereszkedett egy székre Francesca és Ben között. Könnyedén felvette a beszélgetés fonalát, de a pillantása újra és újra visszatért a vele szemben helyet foglaló Louise-ra.

Eléggé ki lesz akadva, hogy ő is vele tart a szigetre, Tony ebben biztos volt. És a fenébe is, hirtelen már nem is tűnt akkora kényszernek az utazás. Inkább szórakoztatónak, hogy egy kis borsot törhet Louise orra alá a jelenlétével. Ha már orgazmusokat nem válthat ki belőle, akkor legalább felbosszantja… Nem túl érett viselkedés, de hát ilyen hatással van az emberre, ha nem lehet együtt azzal a nővel, akivel akar.

Ám az este hátralévő részében sem tudta teljesen elnyomni az érzést, hogy Lottie, valószínűleg Tristannel összedolgozva, alaposan bepalizta mindkettőjüket.

2. FEJEZET

A kulcs megfordult a zárban. A lány mozdulatlanná dermedt, amikor meghallotta. Úgy rettegett attól a fémes, reszelős hangtól, mint semmi mástól korábban. Annyira, hogy néha még be is képzelte. Először csak a kába, álomtalan álmaiból riadt fel arra, hogy hallja, aztán már napközben is ezt a zajt hallucinálta.

De az ajtó nem nyílt ki, nem jött be senki.

Talán most is csak képzelődik…, talán nem is ő az. Vagy ha ő, akkor csak ételt hoz, mint máskor, és nem azért jön… Nem azért, amit a lány még fejben is képtelen volt megnevezni. Mert ha megnevezi, akkor túl valóságossá válik. Ha megnevezi, akkor soha többé nem fog tudni másra gondolni, csak arra, mikor történik majd meg… Akkor sem fog tudni másra gondolni, amikor egyedül van.

Pedig a lány teljes bizonyossággal érezte, hogy csakis azért őrizte meg az ép eszét vagy legalábbis az ép esze egy apró darabkáját az elmúlt napokban, mert azokban az egyedül töltött órákban képes másra gondolni. Az elméje ki tud szabadulni a szűk, ablaktalan szoba fogságából. El tud menekülni az emlékei szárnyán a boldogabb időkbe.

Az ujjai észrevétlenül markoltak az ágyat fedő puha takaróba, miközben az ajtót szuggerálta, hogy ne nyíljon ki. Inkább ne nyíljon ki, még ha ez azt is jelenti, hogy aznap nem kap enni. Inkább éhen hal, mint…

Nem! Arra nem gondol! Arra egyszerűen nem szabad gondolnia…

Összeszorította a száját, hogy ne kiáltson fel. Hamar rájött, hogy felesleges kiabálnia, senki sem hallja meg.

Mire a gondolat végére ért, az ajtó kitárult, és ott állt ő. A szörnyeteg… A lány megtiltotta magának, hogy másképp gondoljon rá.

A torkát epe marta, a szemét könnyek csípték, és dermedten nézte, ahogy a szörnyeteg letesz egy tálcát az ajtó melletti asztalra. A tányérban pásztorpite gőzölgött. A lánynak ez volt a kedvenc étele, de most felfordult tőle a gyomra. És abban a pillanatban még jobban gyűlölte a szörnyeteget.

Gyűlölte, mert a szerelmet iszonnyá változtatta, a ragaszkodást utálattá, és a szabadságán kívül még valamit elvett tőle.

És gyűlölte azért, ahogy ránézett. Vibráló vággyal a szemében, amitől a lány régen gyönyörűnek érezte magát, de most csak sérültnek és mocskosnak.

– Egyél – mondta a szörnyeteg a gyengéd hangján, és már nem is a szörnyeteg állt az ajtóban. Abban a pillanatban már nemcsak kívülről volt vonzó, hanem a tekintetébe is visszaköltözött a melegség. Átalakult valami mássá… Olyanná, akit a lány jól ismert. Ezzel pedig csak még veszélyesebb lett. Mert ilyenkor a lány, hiába erőlködött, nem tudott szörnyetegként gondolni rá. Ilyenkor a szívébe remény költözött, hogy talán mégis kiszabadulhat innen. Hogy ha a szörnyeteg nem is fogja elengedni, de a másik, kedvesebb énje talán igen.

Persze az eszével tudta, hogy nem kellene ezzel hitegetnie magát. Mégsem volt képes teljesen elfojtani az ostoba reményt, ahányszor a szörnyeteg szemébe melegség költözött, és ahányszor azon a kedves, gyengéd hangján szólt hozzá, mint régen.

Alig múlt reggel hét, amikor Louise a gurulós bőröndjét a kezében cipelve kilopakodott a szobából, és végigosont a folyosón. Hajnalban értek a motelbe, és Tony elég sokat ivott az esküvőn ahhoz, hogy pár óráig még ne térjen magához. Louise abban bízott, hogy ha elég halk, akkor nem ébreszti fel a férfit, és megússza a közös utazást.

Skye szigete hatórányira volt Stonehaventől. Ilyen sokáig összezárva lenni Tonyval egy autóban kész katasztrófának tűnt. Louise hátán végigfutott az ideges borzongás, miközben lement a lépcsőn. Ha sikerül elkerülnie a közös utat azzal, hogy úgy settenkedik ki a hotelből, mint valami betörő, akkor bizony megteszi. Hiába érzi magát közben roppant nevetségesen.

Úgy tervezte, majd később ír egy üzentet Tonynak, hogy korán elindult. Esetleg azt is hozzáfűzi, hogy nem kell utána jönnie. Talán a férfi reggel, tiszta fejjel belátja, hogy felesleges mindkettőjüknek a szigetre mennie. Főleg így, mindenféle konkrét nyom és bizonyíték nélkül. És akkor Louise azt is megússza, hogy egy fedél alatt kelljen lenniük napokig. Mert nyilván Tony szüleinek van egy háza Skye-on. Ilyen az ő szerencséje…

Persze Louise sejtette, hogy Tony nem saját kútfőből jutott arra az elhatározásra, hogy elkíséri, sem arra, hogy felajánlja a családja nyaralóját. Valószínűleg Lottie keze volt a dologban. Netán Tristané is. Louise legszívesebben kérdőre vonta volna a párost, miután éjjel a szobáikat elválasztó folyosón Tony bejelentette, hogy együtt utaznak Skye szigetére, de mégsem zavarhatta meg a nászéjszakájukat, bármennyire is dühös volt rájuk. Így jobb híján némi sikertelen győzködés után faképnél hagyta Tonyt, bezárkózott a szobájába, és magában füstölögve megnézett két romkomot a Netflixen.

A Marine Hotel közvetlenül a parton állt. Háromszintes, nem túl nagy szálloda volt, kicsi szobákkal, ellenben csoda szép kilátással a tengerre. Tonyn és rajta kívül Ben és Flóra szintén ott szállt meg. Louise rosszul is érezte magát, amiért úgy lép le, hogy még tőlük sem köszönt el, de majd később telefonon bocsánatot kér.

Lement a lépcsőn, kijelentkezett, és leadta a kulcsát a nála is álmosabbnak tűnő recepciósnak, aztán kilépett az utcára.

Az idő legalább olyan szürke volt, mint a tenger. Azonnal az arcába vágott a szél, és az orrába tódult a jellegzetesen friss, sós, enyhe hal- és moszatillat. Louise nagyot szippantott belőle. A tengeri levegő mindig úgy hatott rá, mint egy nagy korty erős kávé. És egyelőre be is kellett érnie ezzel. Nincs az az isten, hogy tovább időzzön a hotel körül, vagyis a reggeli koffeinadagjának várnia kell. Legalább addig, amíg kiér a városból, aztán majd útközben megáll egy benzinkúton.

A sötétkék, bérelt Nissan Micráját közvetlenül a hotellel szemben parkolta le előző nap. Csak át kellett vágnia az úton, bepakolni a bőröndjét, és már mehetett is. Épp lecsukta a csomagtartót, amikor a háta mögött ajtó csapódott, majd felzendült a jól ismert, mély hang.

– Komolyan itt akartál hagyni?

Louise egy pillanatra lehunyta a szemét. Pedig már majdnem sikerült… Megacélozta magát, és Tony felé fordult.

A férfi egyszerű, fehér pólót és egy kopott, világoskék farmert viselt. Mindkettő ruhadarab úgy simult lenyűgöző alakjára, mintha nem is konfekciódarabok lennének, hanem egyenesen rá szabták volna őket. Nyoma sem volt rajta se fáradtságnak, se másnaposságnak. Sőt, zöld szemében vidámság csillogott.

– Korán felébredtem, és azt hittem, még alszol. Nem akartalak zavarni – hárított azonnal Louise, miközben próbálta nem bámulni a férfit.

– Ez igazán kedves tőled – vágta rá Tony fapofával –, de mint látod, ébren vagyok. Mehetünk együtt.

– Észszerűbb lenne két kocsival menni.

– Te is vissza fogsz repülni Londonba, miután végeztünk a szigeten, nem? Akkor teljesen felesleges duplán autót bérelni. Ez enyém ráadásul bírni fogja a rosszabb utakat is.

Tony a metálszürke Mercedes terepjáróra mutatott, ami néhány hellyel arrébb parkolt az ő Micrájától. Louise nem tagadhatta, hogy egy terepjáró valóban hasznosabb lenne.

– De itt nem tudom leadni a Micrát, legközelebb csak Aberdeenben – kapaszkodott bele az utolsó kifogásba, ami eszébe jutott.

– Úgyis Aberdeen felé megyünk. Ott majd átülsz hozzám.

– Még mindig nem hiszem, hogy ketten kellünk ehhez. Tényleg nem szükséges velem jönnöd…

– Miért ne? Emlékeim szerint mindketten ezen az ügyön dolgozunk, és épp nincs semmi más nyom, amin el lehet indulni.

– Jó – sóhajtotta Louise, mert hát mást tényleg nem tehetett, hacsak nem akarta beismerni, mennyire nehéz túl sokáig Tony közelében lenni.

– Akkor ezt megbeszéltük. – Tony fogai fehéren csillogtak, ahogy felvillantotta azt a filmsztárokat megszégyenítő mosolyát. Aztán a terepjáróhoz ment, elővett belőle valamit, majd visszasétált hozzá, és a kezébe nyomott egy tetővel fedett, halványbarna papírpoharat.

– Ez meg mi? – ráncolta Louise a homlokát.

– Kávé. Sejtettem, hogy olyan gyorsan el akarsz tűnni, hogy kávét inni sem lesz időd. Fél órája vettem, valószínűleg már kihűlt, de legalább van benne annyi koffein, hogy Aberdeenig ne aludj el.

Tony újra vigyorgott, Louise pedig érezte, hogy az arca pipacspirosra hevül. Hirtelen nem is tudta eldönteni, hogy még mindig mérges-e a férfira, vagy inkább édesnek tartja, hogy hozott neki kávét. Esetleg idegesítőnek, amiért olyan könnyen átlát rajta.

Aberdeentől már csak kicsit több mint öt óra az út. Ha kibírt majdnem egy évet kerekesszékben, mielőtt újra tanult járni, akkor ezt is kibírja… Louise ezt hajtogatta magának, de amikor az autókölcsönző telephelyén leadta a Micrát, és átült Tony terepjárójába, mégis elfogta a menekülhetnék.

Az autó hangszórójából halkan szólt a kilencvenes évekbeli rockzene. Louise tudta, hogy Tonynak ez a kedvence. Először úgy gondolta, nem túlzottan illik a férfihoz, de aztán nagyjából hat évvel ezelőtt Tony elcipelte őt és Tristant egy londoni bárba, ahol karaokézni is lehetett. Elég sokat ittak, és odáig fajult a dolog, hogy Tony bevállalt egy dalt. Louise még ennyi év után is tökéletesen fel tudta idézni azt a néhány percet. A férfi mély, kicsit rekedtes hangját, ahogy a U2-tól a One-t énekelte, az átható tekintetét, amivel már akkor is őt figyelte, a karján kidudorodó izmokat és inakat, ahogy a mikrofont fogta. És hirtelen a kilencvenes évekbeli rock már nem is tűnt ódivatúnak, hanem szexi volt, és tökéletesen passzolt Tonyhoz.

Louise megrázta a fejét. Ilyen emlékekre most végképp nem szabad gondolnia, ha át akarja vészelni az utat!

Mikor is voltak ennyire hosszan kettesben úgy, hogy nem kellett munkáról beszélniük? Louise nem emlékezett rá. De talán most is ez a megoldás. A munka! Amíg szakmai dolgok voltak terítéken, eltűnt közülük ez az ijesztő feszültség. Louise egyik kollégájával sem tudott olyan jól együtt dolgozni, mint Tonyval. Még Tristannel sem annak idején.

– Szóval – kezdte, és kibámult a szélvédőn, miközben az A96-oson maguk mögött hagyták Aberdeent –, ha a szüleidnek háza van a szigeten, biztos ismered Skye-t. Van ötleted, hol kezdjünk?

Szerencsére Tony azonnal benne volt az ötletelésben.

– A családom háza Portreeben van. Bár nem túl nagy város, de ha nekem kellene elrejtenem egy nőt szem elől, nem oda vinném.

– Hanem hová?

– A sziget jó részén kisebb-nagyobb birtokok vannak. Egy ilyen birtok egy elhagyatottabb részen elég jó búvóhely lenne.

– De nyilván nem járhatjuk végig az összeset, mert akkor jövő ilyenkor is a szigeten lennénk – jegyezte meg Louise, mire Tony felnevetett.

– Ezt elég jól látod.

Louise megkockáztatott egy oldalpillantást. A férfi aviator szemüveget viselt, és megmagyarázhatatlan módon ettől csak még vonzóbb lett. Talán az olasz származása volt az oka. Az olasz férfiak úgy tudták viselni a napszemüveget, mint senki más a földön. Vagy az is lehet, hogy Louise volt némileg elfogult.

– Tehát trükköznünk kell – jegyezte meg, visszaterelve a gondolatait a munkára.

– Igen, de szerencsére abban elég jók vagyunk. – Tony egy pillanatra felé fordult, és féloldalas vigyorra húzta a száját.

Valóban volt már tapasztalatuk a nem feltétlenül szokványos nyomozati munkában. Tony ugyanannyira kapható volt rá, mint ő. Pár hónapja úgy akadtak az egyik eltűnt nő nyomára, aki egy ritka szembetegségben szenvedett, hogy elkezdték lekövetni, kik vásároltak a tünetek enyhítésére használt szemcseppet. A pasas, aki megvette a nőt, szerencsére úgy gondolta, hogy jobb, ha egészséges marad a tulajdona, ezzel pedig szépen elvezette őket hozzájuk.

– Első körben a nagyobb birtokokkal kezdhetnénk – töprengett hangosan Louise. – Azok tulajdonosai inkább megengedhetik maguknak, hogy egy kisebb vagyont kifizessenek egy nőért.

– Nagy birtok, elszigetelt helyen. Így elég sokat ki tudunk majd zárni.

– Ugye tudod – pillantott Louise újra a férfi felé –, hogy még így is pár napnál tovább fog tartani? Miközben igazából semmi szilárd nyomunk nincs. Harris nem lesz túl boldog.

Louise sejtette, hogy a főnökük Londonban nem örül majd, ha túl hosszúra nyúlik a kiruccanásuk a szigetre. Általában szabad kezet kaptak tőle, különösen ebben a mostani nyomozásban. Elég nagy port kavart az országban a hír, hogy nőket rabolnak el és bocsátanak áruba. Mindenhonnan nagy volt a nyomás, hogy gyorsan zárják le az ügyet. És amíg hozták az eredményt, Harris nem szólt bele a módszereikbe. Most azonban ki tudja, hogy eredményesek lesznek-e.

– Azért még van néhány napunk addig. Akár találhatunk is valamit – jegyezte meg Tony a szokásos optimizmusával. – Na meg ha nem tartanád lehetségesnek, hogy Ashlyn a szigeten van, nem akarnál odamenni. – Főleg nem velem.

Az utóbbi mondatot ugyan Tony nem mondta ki hangosan, de érezhetően ott lógott a levegőben. Louise figyelmen kívül hagyta, hogy Tony ennyire belelát a gondolataiba.

– Jelenleg bármit hajlandó vagyok megpróbálni, hogy megtaláljuk Ashlynt.

– Ahogy én is. – Tony hangja megkeményedett, és elnehezítette körülöttük a levegőt mindaz a borzalom, amit az elmúlt másfél évben láttak.

Az elrabolt nők arca örökre Louise agyába vésődött, ahogy valószínűleg Tonyéba is. Ashlyn volt az utolsó közülük, akiről még mindig nem tudtak semmit. Mindenki mást megtaláltak. Nagyrészt élve, de akadtak kivételek. Ám akik túlélték, nem biztos, hogy valaha is túl lesznek a történteken.

Louise igyekezett nem erre gondolni. Mert ha erre gondolt, mindig úrrá lett rajta a csontig hatoló levertség, meg az iszonytató gondolat, hogy miket élhet át Ashlyn éppen ebben a pillanatban is, miközben ők újra és újra kudarcot vallanak.

– Elég lett volna egy szendvics az autóban, nem kellett volna megállnunk ebédelni – jelentette ki Louise, aztán összeszorított szájjal, hűvös tekintettel nézett körbe.

A kávézó az utolsó városban volt, mielőtt felhajtottak volna a Skye hídra, ami összekötötte a szigetet a szárazfölddel. Már majdnem négy órája vezetett egyhuzamban, ezért Tony úgy érezte, hogy a legfőbb ideje egy kis pihenőt tartani.

Aki nem ismerte Louise-t, minden bizonnyal valamiféle megvetést olvasott volna le az arcáról, miközben a nő végigpásztázta a helyiséget, de Tony már jobban belátott a maszkja mögé. Tudta, hogy Louise-nak nincs baja a kávézóval, hiába nem tűnik a legigényesebbnek. Inkább az a gondja, hogy így később érnek oda Portreebe, és később tudnak elkezdeni dolgozni.

– Ma már a kocsiban reggeliztünk, és van egy szabályom – mondta Tony, miközben a pulthoz léptek. – Egy nap csak egyszer vagyok hajlandó vezetés közben enni. Sőt, egyszer sem, ha egy mód van rá.

– Nekem nincs ilyen szabályom. Vezethettem volna addig én.

– Az anyósülés sem arra való, hogy ott együnk.

– Egy újabb szabály? Elég sok van belőlük, és mind az étkezésre vonatkozik. – Louise rápillantott, és a tekintetében mintha feltűnt volna valami, amit Tony már rég nem látott. Az a természetes könnyedség, ami korábban mindig jellemző volt a kapcsolatukra. Még az együtt töltött éjszaka előtt… Tony néha bánta, hogy feláldozták ezt a fesztelenséget a szexért, hiába az volt élete legjobb éjszakája.

– Mi, olaszok komolyan vesszük az ételt – villantott egy vigyort a nőre, aki erre csak a fejét csóválta, de legalább nem ágált tovább az ebéd ellen. Helyette a pult feletti táblára kiírt menüt kezdte el tanulmányozni.

Pár perc múlva már az egyik ablak melletti asztalnál ültek. Louise az ujjait a kávéspohara köré fonta, amiben a szokásos lattéja volt, rengeteg tejjel, de cukor nélkül. Tony belekortyolt az eszpresszójába. Jobb volt annál, mint amit a helyet elnézve várt, bár még mindig messze elmaradt az ő értelmezése szerinti jótól.

Louise-nak igaza volt, tényleg sok szabálya volt az étkezésre. Kevés dologra volt hajlandó költeni, de a jó ételekre és jó italokra sosem sajnálta a pénzt. Egyébként visszafogottan élt. Igyekezett nem kihasználni, hogy az örökbe fogadó szülei piszkosul gazdagok. Tökéletesen elegendő volt számára az, hogy gyerekkorában befogadták, szerették és kicsalogatták a csigaházából, ahová a vér szerinti szülei halála után menekült. Nem volt szüksége a pénzükre.

– Mi lenne, ha mesélnél még a szigetről? – vetette fel Louise néhány percnyi néma csend után. – Csak hogy jobban átlássam a viszonyokat, és gyorsabban menjen a munka.

Tony igyekezett, hogy ne nyögjön fel hangosan. Az elmúlt több mint három órában végig erről beszéltek az autóban. Amikor ő kicsit is eltért a tárgytól, Louise azonnal visszaterelte a szót. A nő munkamániája kezdett ijesztő méreteket ölteni, és bármit is mondott Lottie, ha Louise-on múlik, akkor kizárólag dolgozni fognak a szigeten, pihenés aztán nem lesz.

Persze ő is ugyanazt akarta, mint a nő. Minél előbb megtalálni Ashlynt, és lezárni ezt az ügyet. Talán még görcsösebben is akarta, mint Louise. De a nőről üvöltött, hogy ráférne a kikapcsolódás. Amennyire Tony tudta, az elmúlt másfél évben ő sem vett ki szabadságot. Többször látszott kimerültnek, mint nem. Most is fáradtság sütött a tekintetéből, a szeme alatt sötét árok húzódott.

– Mi lenne, ha evés közben nem beszélnénk munkáról? – vetette fel Tony, amiért bezsebelt Louise-tól egy hűvös pillantást.

– Még ki sem hozták az ételt.

– Nálam a kajára várakozás is az evés része.

– Egy újabb szabály? – piszkálta azonnal Louise, és Tony nem bírta megállni, hogy ne nevessen fel.

– Úgy bizony, egy elég fontos szabály! Egyébként már mindent elmondtam a szigetről, amit tudtam. Gyerekkoromban jó pár nyarat eltöltöttem ott, de most már ritkábban megyek. Csak akkor, ha Sofia valami nagy családi banzájt rendez, és addig nyaggat, amíg meg nem ígérem, hogy részt veszek rajta.

– Észrevettem, hogy mindig Sofiának hívod – nézett rá kíváncsian Louise.

– Végül is nem a vér szerinti anyám. – Tony elmosolyodott, és bízott benne, hogy Louise nem harap rá a témára.

Bár azt mindenki tudta, hogy a Martellik örökbe fogadták, a család túlságosan is reflektorfényben állt ahhoz, hogy el lehessen titkolni, miért került hozzájuk hirtelen egy idegen, nyolcéves gyerek, aki akkor még alig beszélt angolul. A körülményeket azonban kevesen ismerték. Tony sem szeretett beszélni róla. Az örökbefogadás még mindig fájó pont volt, vagyis inkább a vér szerinti szülei. Két piti bűnöző, akik úgy gondolták, jó ötlet bedolgozni a maffiának, de ezzel csak aláírták a halálos ítéletüket. Tony pedig mindent végignézett…

Nem csoda, ha nem szeretett beszélni erről. A barátai közül is csak Tristan volt tisztában a részletekkel, meg az előző napi megjegyzéseiből ítélve Lottie is. Bár a nő korábban sosem célzott rá, hogy tudja, milyen életből menekült meg Sofiának és Edmondónak hála, de úgy tűnik, csak kiszedte ezt az információt Tristanből. Tony nem is tudta, miért lepődik meg ezen.

– Pár éve láttam az anyukádat a West Enden a Mamma Miában – szólalt meg Louise, szerencsére elterelve a szót az örökbefogadásról. – Csodálatos volt.

– Mindig az – mosolyodott el Tony még szélesebben. Sosem unta meg, ahogy a szüleit dicsérték az emberek.

Sofia bámulatos színésznő volt, mind a filmvásznon, mind a színpadon. Edmondo pedig zseniális rendező. De ami még ennél is fontosabb, mindketten nagyszerű emberek voltak, és bármit megtettek volna a gyerekeikért, beleértve őt is.

– Nem probléma nekik, hogy megszálljuk a házukat? – kérdezte Louise, pont akkor, amikor letették az asztalra az ebédjüket. Louise elé a tőkehalat, Tony elé a hamburgert és a sült krumplit.

Tony megvárta, amíg a pincérnő elmegy, aztán nemet intett a fejével.

– Épp üres a ház. De ha nem lenne az, akkor sem engednék meg, hogy motelbe menjünk. Közben nyilván beleütnék az orrukat az ügybe, mindenképpen segíteni akarnának, és az összes ismerősüket mozgósítanák. Szóval jobban jártunk így, hidd el.

– Nem biztos – mosolyodott el újra Louise. – Lehet, hogy eredményesek lennének.

– Aha, közben meg halálra idegesítenének – nevetett fel Tony, és amikor Louise nevetése is csatlakozott az övéhez, hirtelen mintha nem is lett volna annyira szürke és felhős az idő odakint.

Tony sokkal jobb hangulatban látott neki a hamburgerének, és úgy tűnt, talán Louise is felengedett egy kicsit. Miközben ettek, a nő tényleg tartotta magát ahhoz, hogy nem beszélnek a munkáról. Helyette arról kérdezgette, Sofia milyen darabokban játszik mostanában, és Edmondo min dolgozik épp. Valószínűleg ezt ítélte a munka után a legbiztonságosabb és legszemélytelenebb témának. Ez a gondolat némileg rontott Tony kedvén, bár nem is értette, miért lepődik meg. Eddig is tudta, hogy Louise zárkózott.

Miután mindketten végeztek az evéssel és a kávéjukkal, újra útnak indultak. Miközben elhagyták Kyle of Lochalsht, és felhajtottak a Carrich viaduktra, a Nothing Else Matters szólt a Metallicától. Tonynak erről a dalról mindig Louise jutott eszébe, bár maga sem igazán tudta megmagyarázni, miért.

Az eget egyre sötétebb és vastagabb felhők takarták, a Loch Alsh vize is sötéten terült el alattuk. Aztán néhány perc múlva már esőcseppek pettyezték a szélvédőt.

– Utálom az esőt – kapcsolta Tony gyorsabb ütemre az ablaktörlőt.

– Akkor elég rossz országban élsz – vágta rá Louise, és Tony nemigen tudott ellenérveket felhozni. Szerette persze Nagy-Britanniát, de azért sosem tudta kitörölni a szívéből Olaszországot, hiába hagyta maga mögött több mint harminc éve.

Átértek az Eilean Bàn szigetre, és tovább autóztak a Skye-ra vezető hídon. Az eső már nemcsak maszatolta az ablakokat, hanem egyre sűrűbben és hevesebben esett. Tony épp újabb megjegyzést akart tenni a túlságosan angol időjárásra, amikor Louise mobilja csipogva jelezte, hogy üzenete érkezett.

Tony a szeme sarkából figyelte, ahogy a nő felkapja a telefont, kioldja a billentyűzárat, aztán a homlokát ráncolva elolvassa az üzenetet.

– Tristan írt – mondta aztán. – Blake egyik ismerősének az ismerőse a szigetről beszélni akar velünk.

– Látta Ashlynt? – érdeklődött reménykedve Tony.

Louise megcsóválta a fejét.

– Nem, de van valami információja. És egyébként a szüleid szomszédja és az anyád barátnője. Téged is ismer.

– Viccelsz, ugye? – nyögött fel Tony.

Már ennyi elég volt, hogy azonnal tudja, ki akar velük beszélni. Mélyen felsóhajtott. Hát erre most igazán nem volt szüksége… Főleg úgy nem, hogy Louise is vele van.