Fordította

VARGA ZSUZSANNA

Elinak és Gusnak

És öcsém, T. Whitney Blake emlékének (1962–2017)

„Az emberek a történelem csapdájában vergődnek, és az emberekben is csapdába esett a történelem.”

(JAMES BALDWIN)

„Már nagyon itt volt az ideje, hogy valaki új cselekménnyel álljon elő.”

(VIRGINIA WOOLF)

– A SZOKÁSOS TÖRTÉNET – tűnődött a kormányrúdnál levő férfi, tekintetét a domboldalon lévő gyönyörű, elhagyatott házra függesztve. – Ha egy gazdag dinasztia elszegényedik, a végén ott marad az ingatlan.

Azon a júniusi szombaton hárman voltak a vitorláson. A maine-i Rocklandből indultak egynapos vitorlázásra az öbölben, bemanővereztek a parttól 13-14 kilométerre lévő egyik gránittalapzatú sziget öblébe, és a szemük elé tárult a hosszú pázsit végében magasodó nagy fehér ház, egy hajóskapitány szeme fénye. A tengerparton volt a csónakház és a stég.

A házról lepattogzott a festék. Túl magasra nőtt a fű. A csónakház teteje megroggyant, a cserepek elcsúsztak egymástól. Az üresen álló stéget már többször toldozták-foldozták.

Pazar látvány volt.

– Arra várok, hogy végre eladó legyen – mondta a kormányos, a vendéglátó. – Könnyű préda lesz.

– Kié jelenleg? – kérdezte a mellette ülő férfi.

– Az egyik olyan családé, amely régebben az egész világot irányította. – A kormányos kinyújtotta a lábát, meztelen talpát a hajó törzséhez nyomva. – Fehér angolszász protestánsok.

– Fehér angolszász protestánsok? – A másik férfi kuncogott. – Azontúl, hogy ők annak gondolják magukat, léteznek még olyanok egyáltalán?

A kormányos mosolygott. Az egészségügyből egész kis vagyonhoz jutott nemrégiben.

– Mi történt? – kérdezte a mellette ülő férfi.

– Szerintem csak a szokásos. Alkohol, fásultság, a génállomány eróziója.

– Mi a nevük?

– Nem tudom. – A bumot babrálta. – Talán Milton? A Milton család?

– Milton? – A hajó orrában levő harmadik férfi, aki egészen eddig a házat bámulta, hátrafordult. – A Milton Higginson-bankárok?

– Az lehet – felelte a kormányos, miközben húzott a fővitorlán, hogy elkapja a szelet. Kivitorláztak az öbölből, vissza a csatornába, a sziget partvonala mentén szelték a hullámokat. A hajósok bajtársias csendjét időnként a kormányos „felkészül” és „takkol” vezényszavai törték meg, akkor gyorsan át kellett ülniük a Herreshoff egyik oldaláról a másikra úgy, hogy közben ne vágja őket fejbe a bum.

– Tragikus sorsú család – mondta a kormányos, amint elérték a sziget gránitgerincét. – Azt beszélik, valaki megfulladt ott.

– Hol?

– Ott, azoknál a szikláknál. – Rámutatott egy fehér gránitsziklákból épített halomra, amely magasan púposodott a víz szintje fölött, mögötte lucfenyők sora tört az ég felé.

Nem volt ott semmi látnivaló.

– Felkészül! – mondta a kormányos. És elvitorláztak.

A remetenő

Egy

AZ ŐSZ TÉLBE FORDULT, aztán megint őszbe, minden meggyőződés nélkül, megjött a novemberi hideg, majd hirtelen el is múlt, olyan volt, mint a nő, aki még véletlenül sem viseli a megfelelő kabátot, amíg végül röhögve megjelent december, és átvette az uralmat. Aztán a park fekete ösvényeit hónapokon keresztül jég borította, amin meg sem csillant a napfény, a hideg akkor sem adta meg magát, amikor már tavasznak kellett volna lennie, így New Yorkban, a Bowery környékén az utcasarkoknál még áprilisban is izzott szénserpenyőkben a parázs. Egy férfi, aki a kezét próbálta megmelegíteni, a feje fölötti ablakokban nézhette a tűz visszatükröződő fényét, elképzelhette, ahogy a ragyogás terjedni kezd a sugárutakon, háztömbről háztömbre halad egyre feljebb az északi városrész felé, betör azok meleg lakásaiba, akik a küszöbön megállva leoltják a villanyt, kilépnek a szobájukból, és gyapjúba-bundába burkolózva, a hideg miatt morogva lemennek az utcára – te jó ég, mikor lesz már vége? –, amíg egy májusi reggelen minden hűhó nélkül egyszer csak megváltozott az időjárás, és végre beköszöntött a tavasz. Végre a város összes gyereke kiszabadult a télikabátjából, és szaladt a Central Park zöldellni kezdő karjai közé. Újra itt vagyunk mindannyian, gondolta Kitty Milton, és beszállt egy taxiba, hogy találkozzon az anyjával a New York-i Filharmonikusok koncertjén.

1935 volt.

Kitty puha, harangszabású kalapja a füle alá ért, beárnyékolta a szemét, és még inkább felhívta a figyelmet hosszú nyaka felett kissé előrenyújtott, puha, fehér állára. Kabátja a térdénél lengedezett könnyedén, egyenes tartású alakját a gyapjúkabát színénél egy árnyalattal világosabb színű habos selyemruha fedte.

A taxi a járdaszegély mellől a Central Park felé indult, az ablakon túl a szilfákon Kitty feje felett kibomlott a tavasz, a járdákon pedig aranyfák kiabálták a világba sárga híreiket. A bőrtámlának támasztotta a fejét.

Lányok, az élet széles, véste mindannyiuk eszébe Miss Scrivener évekkel azelőtt. Szélesre tárt karokkal keljetek át rajta. És ahogy a tanárnő ott állt mind a 180 centijével a rendezett sorokban álló iskoláslányok előtt – egy vénlány, a vőlegényét megölték az első világháborúban –, széttárta a karjait.

Kitty nem tudta, hogy sírjon vagy nevessen.

Hát, tényleg széles volt, gondolta most Kitty, a tavasz elkezdődött, és a jövő nem ígért semmi mást, csak lehetőséget. Ogden nemsokára hazatér külföldről; már ásni kezdték Oyster Bayben az új házuk alapját. Kitty harmincéves volt. 1935-öt írtak. Neddy ötéves, Moss három, a legkisebb, Joan nemrég múlt egy. A taxi az Ötödik sugárúton haladt, Kitty fejét pedig betöltötte az élet élvezetes matematikája – a szótól kipirult az arca, felcsillant a szeme, és szája széles mosolyra húzódott.

Elkapta a tükörben a sofőr tekintetét, és tudta, el kellene fordítania a fejét, hogy az ne lássa, ahogy idióta módjára vigyorog, mégsem tette. A férfi rákacsintott. Kitty visszamosolygott rá, lejjebb csúszott az ülésen, lehunyta a szemét. A taxi behajtott a kelet–nyugati alagútba, fölöttük a park, amelynek játszóterein Kitty gyerekei játszottak, és makacsul arra koncentráltak, hogy ne érjen véget a délelőtt, ne legyen még ebédidő. A népszerű skót költő bronzszobrán kúsztak-másztak, kis verebekként ücsörögtek a hatalmas térden, és (ha szerencséjük volt, és a dada éppen nem nézett oda) feltornázták magukat egészen a hatalmas, csapott vállig.

De a Milton fiúknak ebben nem volt szerencséje: a Milton fiúk dadája rájuk parancsolt, hogy jöjjenek le, azonnal másszanak le onnét, és menjenek oda hozzá.

Moss, a fiatalabb, aki nem szerette, ha a felnőttek azzal a távoli, rosszalló arckifejezéssel figyelik, ami azt jelentette, hogy azt majd még közelebbről rá irányuló figyelem követi, lecsúszott a szoborról, de túl gyorsan, és a csupasz térdén landolt. – Áú – suttogta, és arcát a forró, lehorzsolt bőrre hajtotta. – Áú.

De a bátyja nem figyelt alatta a dadára, aki a derekán tartotta kistestvérüket, Joant; Neddy mászott tovább, már a szobor fejénél járt, és éppen – mit művelt?

– Edward. – A dada gyorsan tett egy lépést előre. – Edward! Gyere le. Azonnal.

Nagyon úgy tűnt, hogy a fiú le fog esni.

Edward megvetette két lábát a hatalmas fej két oldalán, a kócos bronzhaj betakarta a füleket, mindkét vállán egy-egy láb, és óvatosan, lassan, állásba tolta magát.

Úgy tűnt, a fiú ki fogja törni a nyakát.

– Edward – mondta a dada nagyon halk hangon.

A többi gyerek abbahagyta a mászást, megmerevedtek ott, ahol éppen voltak a szobron, figyelték a fölöttük lévő fiút, aki olyan magasra mászott. Már csak egyedül ő mozgott a szobron.

– Edward.

Lassan, óvatosan Neddy felhúzta magát, csak egy pillanatra ingott meg, és kiegyenesedett. Rezzenéstelenül állt a magasban. Szilárdan, tökéletesen állt a szobor vállain, egy picinyke, rövidnadrágos, kardigános lény, aki most felfelé néző, aggódó arcokat lát maga alatt.

– Moss! – visította. – Ide nézz!

Moss megbillentette a fejét, felnézett a szobor kabátjának redőin, a nagy, vastag kezeken túl, túl egy fiún, aki a hatalmas könyv nyitott lapjába kapaszkodott, és fölöttük messze a magasban látta a vigyorgó, diadalmasan álló Neddyt.

Ha Neddy feléje nyújtja a kezét, és azt mondja neki, „Gyere, repülj!”, Moss repült volna. Mert ha a bátyád hív, hogy gyere, akkor előrelépsz, megfogod a kezét, és mész. Hogy is tehetnél máshogy? Mindig ő volt elöl, ő ment elsőként.

Fejét oldalra hajtva, arcát a térdére fektetve Moss felvigyorgott a bátyjára.

Neddy bólintott, és könnyedén újra lehajolt, lecsúszott a hatalmas bronzszobor tetejéről, lemászott egészen az aljáig, kis ugrással érkezve a kavicsos talajra.

– Az apád – ígérte a dada – hallani fog erről. Ez is rajta lesz a listán.

A dada kiengedte a babakocsi fékjét, és durván megragadta a fiú vállát.

– Rajta lesz a listán, Edward. Hallod?

Neddy bólintott. És elindult előre.

Moss becsempészte a kezét a bátyjáéba. A két fiú egy ütemre lépett a babakocsi előtt, kis hátuk egyenes, akárcsak a katonáké. Mosolyogtak.

Tudták, hogy nem lesz semmiféle lista. Csak anya volt otthon. Apa Berlinben volt.

ÉS CSAKUGYAN, OGDEN MILTON éppen lekanyarodott a zsúfolt, kétemeletes buszokkal teli Tiergartenstrasséról, a megbízható, alacsony padlós, fekete Mercedes behajtott a város központjában lévő fás parkba, aztán rákanyarodott a Bellevue Alleera, amely az Állatkerttől húzódott egy nyugodt, ünnepélyes vonalban egészen addig a pontig, ahova Ogden tartott. Szinte azonnal eltűnt mögüle a város. Ogden a sűrű fasorban lépkedett, feje felett a virágzó hársfák rögtön körbevették azzal az illattal, amit már többször próbált Kittynek leírni, de sikertelenül. Balján, a fekete fák során túl az egyik nagy zöld rét végén fel-felcsillant egy távoli tó vize. És ahogy a császárok kora óta mindig, a napon és a levegőn párokban és csoportokban, kerékpáron vagy gyalog ott voltak a berliniek, arcukat a hosszú, kellemes délután felé fordítva.

Milton olyan férfi magától értetődő könnyed eleganciájával haladt át a parkon, aki a teniszpályán úgy üt nyerőt, hogy a labdát keresztben elüti a pálya hátsó részéről. Arányos végtagjain diszkréten viselte származását, a nemzedékről nemzedékre továbbadott szokást, hogy minden pillanatban tudja, mit kell tenni.

Nem sokkal a Mayflower után érkezett család leszármazottjaként (Arisztokraták, Ogden, nem menekültek, javította ki egyszer Harriet, az anyja) Ogden kiváltságos nevelésben részesült, és ezt tudatosították is benne. A Harvard College első, 1642-es évfolyamában volt egy Milton, aztán az azt követő minden évfolyamban, amikor éppen volt a családban megfelelő korú fiatalember. A Widener könyvtár szárnyában meghúzódott egy Milton könyvtár is.

Nyílt amerikai arca, őszinte amerikai hangja miatt könnyen gondolhatták róla, hogy Ott megy egy jó ember. Egy előkelő férfi. Délceg volt, ragyogó kinézetű. Helye és hatalma is volt arra, hogy végbevigyen dolgokat, hogy jót tegyen. És tett is. Hitt abban, hogy az ember tud jót tenni. Arra nevelték, hogy tudja, hogy ez lehetséges. Az övé volt az utolsó generáció, amelynek ezek a dolgok ugyanolyan megkérdőjelezhetetlenek maradtak, mint egy selyemtáska.

Ő volt a Milton-dinasztia sorában a harmadik a Milton Higginson élén. Az 1850-ben alapított bankot, amely az Egyesült Államok és most egyre inkább Németország pénzügyeinek fontos szereplője volt, Ogden Milton meglehetősen fiatalon vette át, először óvatosan, aztán egyre könnyedebben kormányozta szélirányba az 1920-as évek széles, jól jövedelmező vizein. Európában is kisfiús mosolyával terjeszkedett, a mosollyal, amely még öregkorában sem hagyta el az arcát, a ragadós mosoly, ami mintha azt mondta volna, Hát nem csodálatos? Ez aztán a valami. Úgy értette, az élet. Úgy értette, a szerencse. Úgy értette, az ő világa.

A Milton családnál mindig kiváló alkoholt szolgáltak fel, a szakácsukra sem lehetett panasz, és az ő asztaluknál gyűltek össze azok a férfiak, akik a nyilvánosság szemében nem látszottak befolyásosnak Washingtonban, de a háttérben nagyon hasznosak voltak az elnöknek. Titkon mindig ilyen családok irányították az országot, és ebben nem is találtak semmi kivetnivalót. Már korán átadták ezt az elvárást fiaiknak – az iskolákban, a templomokban, a keleti part napsütötte szikláin, ahol mindannyian vakációztak, Campobellótól Kennebunkon át Oyster Bayig. Végtére is Franklin Delano Roosevelt is közülük való volt.

Az elmúlt kilenc hónapban ez volt Ogden második útja Németországba, mivel biztos volt abban, hogy a rendes emberek, a fair play és az, hogy a tőke a megfelelő pénzesládákba ömlik, együttesen legyőzik majd az őrülteket és a bolondokat. Ezért fektetett be annyit ebbe az országba. Ezért közeledett most a széles gyalogút végénél lévő rózsák felé, az ottani gyepre telepedett társasághoz.

– El kell jönnöd – mondta neki Bernhard Walser aznap reggel, miután ők ketten aláírták a dokumentumokat, a jegyző távozott, és száradt a tinta a tölgyfa asztalon a Walser Acélművek hatalmas, a Spree folyóra néző, zöld selyemtapétás irodaépületében. – Az volt Gertrude számára a legkedvesebb hely az egész városban.

Walser a magasban lévő, nyitott ablakok felé fordította a fejét, mintha hallaná Gertrude-ot, mintha évek óta halott felesége bármelyik pillanatban felbukkanhatna a járdán.

– Ma lenne ötvenhét éves – mondta elmerengve.

Milton a zsebébe nyúlt pipájáért és dohányért; mint mindig, most is megindította az asztal túloldalán ülő idősebb férfi. Brémai arisztokrata, világháborús veterán, a Walser Acélművek elnöke, Európa egyik legjobb antikkönyv-gyűjteményének tulajdonosa, mégis úgy udvarolt a feleségének, egy híres angol szépségnek – aki egyben zsidó is volt –, hogy alkonyatkor Goethét szavalt neki a londoni Mayfair egyik kertjében. Walser minden szerepében otthonosan mozgott. Különleges figura, nem lehet beskatulyázni, önbizalomtól duzzadó, gondolta Ogden, miközben a pipába tömte a dohányt.

Ogden is ilyen ember akart lenni.

Tizenöt évvel azelőtt az 1920-as évfolyam többi végzett diákjával együtt Ogden kisétált a Harvard Yard kapuján, és ott találta az apját, aki egy új Ford T-modellnek dőlve, mosolyogva várta. Menj el Európába, nézz körül, mondta Ogdennek. Invesztálj. Keresd meg a megfelelő embereket és a jó ötleteket, és oda tedd a pénzünket. Európába hajózták a fekete autót, és a nyári hónapokban a nyurga amerikai átkocsikázott Anglián, le Franciaországba, onnét Németországba, az ősz utolsó napfényes napjaiban megérkezett Berlinbe, a weimari köztársaság mindent átitató, mámorító káoszába, ami szinte tapintható volt a szűk utcákon és a macskaköves tereken, valamint a város szabadtéri sörkertjeiben összegyűlő férfiak és nők feje fölött csavarodó szőlőindákba rejtett picinyke égők alatt. A háború után ideözönlöttek keletről a menekültek, és az idegenek új, élesztővel és sóval, mézzel és fokhagymával átitatott lehelete érződött a városban. Rengeteg volt a beszéd, magasra csaptak az érzelmek, de ezekkel nem lehetett megtölteni a hasat.

Ezeknek az embereknek munkára volt szükségük. És Ogden Milton most is, mint annak idején is, azt gondolta, hogy Bernhard Walsernél senki sem látja tisztábban vagy élesebben azt, hogy mit jelent ez az országnak.

Ezért aztán Walser már nagyon korán, feltűnés nélkül, tiszta lelkiismerettel megszegte a versailles-i szerződést, és az Ogdenhez hasonló befektetők segítségével a húszas években újjáépítette a Walser Acélműveket. Mélységesen felháborította, amit a franciák és az angolok tettek; Walser szerint az álságos pacifizmus köntösébe öltöztetve akarták Németországot kizárni a versenyből. A valódi béke garanciáját kizárólag a munkahelyek jelentették. Az erős gazdaság építéséhez szükséges mechanizmus a béke mechanizmusa is, az pedig teljesen mindegy, hogy a mechanizmus mit hozott létre: vízcsapokat, hajcsatokat vagy, a Walser Csoport esetében, repülőgépszárnyakat.

– El kell jönnöd – mondta ismét Walser, és figyelmét újra a vele szemben ülő férfi felé fordította. – Elsa is ott lesz. És mások is, akiket ismerhetsz.

Walser Ogdent nézte egy pillanatig.

– A mostani utad során nem találkoztál Elsával, ugye?

– Nem. – Ogden felállt. – Nem találkoztam.

Walser átnyújtott az asztal felett egy vastag sárga borítékot, rajta a Walser Csoport logója és egy náci pecsét.

Ogden elvette a borítékot, és mosolygott.

– A kocka el van vetve – mondta.

– Úgy van – bólintott Walser.

ELSA HOFFMAN a verandán behúzta az ajtót, megfordult, a kulcsot beletette a karjában levő kosárba. Senki sem volt az utcán. Senki sem ólálkodott ott, senki sem figyelte. Senki sem ment el a ház előtt. Elsa jobbra fordult, a Friedrichstrasse boltjai felé, cipősarka végigkopogott a Linienstrassén. A nap kinyújtotta hosszú karját, és Elsa vállára tette.

– Ez a prelúdium – suttogta Gerhard a hajába aznap éjjel, ahogy feküdtek a nyitott ablak alatt, az éjjeli szellő hűsítette a testüket. Gerhard lába Elsa testén átdobva, kezében fogta Elsa arcát. – Ezekben a napokban tempo rubato, nincsen szigorú ritmus, de nem látjuk, honnan lopták el az ütemet, nem látjuk a változásokat. – Gerhard betakarta kettejüket a lepedővel. – Wagner tudta ezt: amikor ellopod a fültől az időt, a test elkezd arra vágyni, hogy visszakapja a rendet, dobol a mellkasunkban a szükség, hogy megállítsuk ezt, hogy feloldjuk… hogy lezárjuk a nyitva maradt akkordot.

– Így – Elsa felemelte a párnáról a fejét, és megcsókolta Gerhardot.

– Úgy. Vagy így – és közelebb húzta magához Elsát.

Senki sem követte. Elsa egyenletes tempóban haladt, egyre több gyakorlatot szerzett abban, hogyan terelje el magáról a figyelmet. Kezdetben csak az volt a feladat, hogy üzeneteket vigyen Gerhardtól a csoport többi tagjának. Aztán bonyolultabbá vált a dolog, bár még mindig úgy tűnt, mintha játék lenne, gyermekkori játék. Az első alkalommal Gerhard testvére, Franz húzta félre, amikor pezsgőért állt sorba a filharmonikusok koncertjén, és megkérdezte tőle, hajlandó lenne-e kiülni az Adlon Hotel elé a kávézóba, és inni egy kávét.

Elsa felnézett rá, és bólintott.

– Und dann? És?

– Und… – Franz lehajolt, búcsúzóul megpuszilta, keze először Elsa derekára, majd a lány zsebébe csúszott. – Állj fel, fizess, és hagyd ezt a pénzt az asztalon – suttogta, miközben elengedte Elsát.

Ma tizenegyre az S-Bahnhoz kellett mennie a Friedrichstrassén, és egyszerűen csak figyelnie kellett, hogy nem követnek-e egy férfit és egy nőt.

– És ki a férfi és ki a nő? – kérdezte Elsa.

– Nem tudod. Mindig jobb, ha nem tudod.

Elsának az volt a feladata, hogy várakozzon a lépcső aljánál, és kövesse a párt, akik egymás kezét fogták, a nő felfelé fordított arccal nevetett a férfira. Olyanok voltak, mint bármelyik szerelmespár.

– Honnan fogom tudni, hogy melyik párt kell figyelnem?

– A nő kicsit megbotlik a lépcsőn, a férfi pedig szorosabban fogja a kezét, hogy ne essen el.

Játék volt.

Elsa először bement a hentesüzletbe, a helyiség hátuljából odabiccentett Plaut úrnak, aztán a vegyeskereskedésbe ment, onnét a pékhez. Hús, tojás, krumpli, kenyér.

Az utca fölé magasodó katedrális tornyában, ahogy minden órában, háromnegyedkor most is megszólaltak a harangok. Elsa tudta, hogy ebben az időpontban minden reggel megszólalnak, mivel minden reggel itt volt, ugyanígy, sétálva, karján a kosárral. Az egyetlen különbség a félelem volt. Ez most történik. Ez nem játék. Bajod lehet belőle. Letartóztathatnak és elvihetnek. Csak mert valami nem tetszik rajtad. Mert a vonaton belenézel valaki szemébe, akiébe nem kellett volna.

Ha valaki figyel, ne lásson rajtad semmit.

A korábban érkező vonat elszáguldott a Friedrichstrasse feletti sínen, a távoli peronon a várakozó emberek csoportjának körvonala darabokra szakadt, és a körvonalak mozogni kezdtek, akárcsak a zenedoboz figurái.

Elsa áthelyezte a karján a kosarat.

Hús, tojás, krumpli, kenyér. A levelekhez bélyegek kellenek. Az újságosbódé az S-Bahn állomás lépcsőinek aljában.

– Morgen – köszöntötte Josten urat.

Hallotta, hogy a távolból közeledik a második vonat. Ja. Sehr schön, gyönyörű, felelte Jostennek, és a pénztárcájában elkezdte kikeresni a pénzérméket. Feje fölött zümmögtek a sínek, visszakérdezett.

– Bitte?

– Az édesapja – kérdezte Josten. – Jól van?

– Ach ja, danke. – bólintott Elsa, és átnyújtotta a pénzérméket.

Felettük a síneken a vonat beállt az állomásra.

Elsa kényszerítette magát, hogy ne forduljon meg, ne nézzen oda. Elvette a három bélyeget, amelyeket Josten nyújtott felé, becsúsztatta őket a pénztárcájába, bólintott, köszönetet mondott, mosolygott, csakúgy, ahogy minden reggel, végül elfordult, és a vonat felé pillantott, mintha csak a kék égboltra nézett volna, amelyet hirtelen eltakartak a felhők.

Egy pár kézen fogva lépkedett lefelé az S-Bahn lépcsőin.

A PIKNIK NAGYON JÓL MUTATOTT a gyepen a virágai fölé hajló fedetlen keblű Vénusz alabástromszobrát körülvevő virágágyás rózsái mellett. A Reichswehr világítóan fehér egyenruháit néhol máskülönben egymástól megkülönböztethetetlen sötét öltönyös férfiak ellenpontozták, és volt két nő is széles nyári kalapban, amelyek olyanok voltak, mintha madarak lebegnének a kellemes esti levegőben. Ogden még azelőtt meghallotta Elsa nevetését, mielőtt megpillantotta volna a tömegben sárga, napraforgó- és nyárszínű ruhájában. Elsa nevetése olyan volt, mint egy pántlika a szellőben: gyors, kicsi és sürgető.

Ogden lassított. Mert régen, azon az első éjszakán Elsa ott ült a Stadttheater páholyában az apja mellett, Ogdennek háttal, sötétbarna haja magasra fésülve. Ogden látta ezt, és látta a páholy lazúrkék bársonykárpitját, látta, ahogy Elsa kopott aranyozású széke meztelen hátába nyomódott. És a velejéig gyakorlatias, de elámítható Ogden, aki először volt Európában, hitt a sorsszerűség igazságában. Huszonkét éves volt. Elsa Walser idősebb, és német. Mindez pillanatok alatt átfutott Ogden agyán, mielőtt Elsa megfordult, és meglátta a félszeg amerikait a páholyuk hátuljában.

– Entschuldigung – sikerült kinyögnie. Elnézést.

Elsa apja bemutatta őket egymásnak, Ogden leült az Elsa melletti üres székre, és mindhárman a színpad felé fordultak, ahol az első hegedűs éppen elfoglalta a helyét a karmester balján, és elcsendesedett a terem. Amikor a férfi a vonóját a húrhoz érintette, majd végighúzta rajta, kitartva azt az első hosszú hangot, Ogden megértette, hogy minden élet központjában van egy kezdet, ami nem a születés, hanem egy pillanat, amikor az élet zárján kinyílik a retesz, és előjön belőle az élet, elindul előre.

Ismét elöntötte Elsa emléke, az, ahogy másnap reggel kinyitja előtte a Linienstrasse 32. ajtaját, ugyanúgy, ahogy minden alkalommal, miután hosszas távollét után újra látja. Ogden érezte, ha vannak helyek, amelyek fogva tartanak bennünket, akkor bizonyára vannak emberek is, olyan emberek, akik tükörként mutatják azt az önmagunkat, amelyet már elfelejtettünk. A fiatal Ogden azon a napon ott állt a lépcsőfeljárón Elsa Walser alatt, mozdulatlanul, mulyán bámult az ajtóban álló nőre, nem tudta, hogy ránézzen-e, vagy kapja el a tekintetét. Abban a pillanatban elképzelte, hogy szerelmes a nőbe.

– Ach – ugratta Elsa. – Az amerikai. De meg sem moccan.

Az Egér volt Elsa beceneve a barátai körében, akiknek bemutatta Ogdent, bár Elsa sem szégyenlős, sem visszahúzódó, sem egérszerű nem volt.

– Én… – Elsa a hamutartókkal és szalvétákkal teli hosszú asztal végénél Ogden felé fordult, és megérintette a vállát –, hogy is kell mondani? Titkos ügynök vagyok. – És mosolygott.

– Milton! – szólította most Elsa, miután megpillantotta a férfit. Ugyan tovább beszélt a mellette levő nővel, de a szemét nem vette le Ogdenről.

A férfi felé intett.

Ahogy ment előre Elsa rászegeződő tekintetében, mint minden találkozásuknál, most is a szakadék jelent meg az igazság és aközött, amit elképzelt. Elsa számára először csak egy érdekes alak volt, aztán meglehetősen gyorsan csipkelődés tárgya lett: egy vagyonos ember, huszonkét éves korában már idős férfi, élcelődött vele Elsa. Úgy könyvelte el Ogdent, mint egy minden porcikájában amerikai férfit – vonzó és alapjában véve teljesen érdektelen. Elsa feleségül ment Gerhard Hoffmanhoz, ahhoz a férfihoz, aki a színpadon volt aznap éjjel, amikor Ogden először pillantotta meg Elsát, a Berlini Filharmonikusok első hegedűséhez, egy zsenihez. Apjához hasonlóan Elsa is zsidóval kötött házasságot. Mostanra már született egy kisfiuk is. Ogden sohasem vált volna azzá a férfivá, akire Elsának szüksége volt. Mindig egy kicsivel kevesebb lett volna a kelleténél. Bár hogy mitől lenne kevesebb, és miért, ezt Ogden még mindig nem értette, és – ha őszinte akart lenni magával – irritálta is, bár csak enyhén, mint a zokniban a lyuk. Tudta magáról, hogy több annál, mint amit Elsa lát benne.

– Megérkezett Milton – mondta Elsa tökéletes angolsággal, német akcentussal, amikor Ogden megérkezett. – Úgy teszünk, mintha nem tudnánk a keresztnevét.

A súlyos német r-ek ropogtak a szavai alatt. Ogden közel hajolt hozzá, megpuszilta mind a két orcáját, érezte hajának orgonaillatát.

– Ach, so?{1} – Az Elsa körül lévő kicsiny csoportból az egyik nő kinyújtotta a kezét, mosolyra készen, bizonytalanul az angoltudásában.

– Valójában van nevem – felelt Ogden vidáman. – Csak a Walser család nem hajlandó kimondani.

– Apám szereti azt mondani, hogy ült egy Milton az asztalánál. – Elsa elfordult Ogdentől. – Apám nagyon szereti az Elveszett Paradicsomok-at.

– Abból – vágott vissza szelíden Ogden –, azt gondolnám, hogy egy is elég.

Elsa visszamosolygott rá, kezét a mellette álló katonán tartva, aki olyan határtalanul büszke volt az egyenruhájára, hogy le nem hajolt volna benne, nehogy meggyűrődjön.

– Müller közlegény – mutatta be Elsa, és a férfi keze azonnal a levegőbe lendült azzal az üdvözléssel, amit Ogden még mindig képtelen volt komolyan venni, de mindenhol ott volt ezen a tavaszi estén, még a park levegőjében is. Ogden hallotta a követségi alkalmazott Bill Moffattól, hogy vertek már meg amerikai turistákat azért, mert nem viszonozták az elvárt lelkesedéssel.

– És Rutzbahr ezredes – folytatta Elsa, és egy másik férfira mutatott, aki a csoportjukhoz lépett; ő szívélyes, meghajol, gördülékeny. A merev és a könnyed – Ogden visszafogta a mosolyát –, a tökéletes német pár.

– Heil Hitler! – Ogden bólintott, és visszafordult Elsához. – Hol van a férje ma este?

– Nemsokára itt lesz – felelte Elsa. – Találkoznia kellett valakivel.

– Á, valakikkel mindig találkozója van Gerhard Hoffmannak. – Elsa mellett felbukkant Rudi Pützgraff ezredes, kezében pezsgősüveggel és poharakkal.

Ahogy a férfi ajkai a férje nevét formálták, Elsa arcán elhalt egy fény, mint amikor egy kéz becsukja az ajtót a folyosó végén.

– Nemzeti kincsünk – mondta az ezredes, miközben Ogden kezébe nyomott egy poharat – meglehetősen elfoglalt.

Ogden fejbólintással köszönte meg a poharat.

– Jó itt látni magát, Herr Milton – mondta Pützgraff, miközben a pezsgősüveget hóna alá dugva elővette a cigarettatartóját. – Ha jól értem, gratulálnunk kell.

– Nekem?

– Amerikai pénz és náci ipar. – Pützgraff cigarettával kínálta. – Maga és Herr Walser.

Elsa is elvett egy cigarettát.

– Német ipar. – Ogden nemet intett a cigarettára.

– A kettő ugyanaz – felelte Pützgraff. – Natürlich.

Természetesen. Ogden nem válaszolt.

– A férje játssza majd a Wagnert huszonnegyedikén? – kérdezte Pützgraff Elsától, és öngyújtójával Elsa cigarettája felé hajolt. Elsa nagyot szippantott.

– Természetesen. – Elsa kifújta a füstöt, szemét az ezredesen tartva. – Az van műsoron.

Pützgraff kiegyenesedett.

– A férje nem szereti Wagnert?

Elsa újra rámosolygott.

– Ezredes úr, nem mondtam semmi ilyesmit.

Ogden Elsára pillantott. Készültségben állt, mint őrszem a bódéjában.

– Prost. – Ogden felemelte a poharát, hogy magára irányítsa a férfi tekintetét.

– Prost. – Pützgraff Ogden felé billentette a poharát, és továbbindult.

A fény aranyszínnel vonta be a park hársfáinak alsó ágait, lágyan körvonalazva a széleiket. A sima tükrű, sötétedő vizű tavon két evezős hajó versenyzett egymással. A fák alatt, a növekvő félhomályban egy sorban ragyogtak a vakítóan fehér szobrok. Az egyik egyenruhás és Elsa barátnője, a kalapos nő, együtt andalogtak egy másik szökőkút felé.

Elsa lehuppant a leterített takaróra, és mutatta Ogdennek, hogy üljön mellé.

– Hol van Willy? – kérdezte Ogden, miközben a földre ereszkedett.

– Otthon. – Elsa arca ellágyult. – Az ágyában.

– Szegényke. Az én fiaim utálják, ha naplemente előtt ágyba parancsolják őket.

– Igen, de itt sokkal tovább tart a naplemente.

Ez igaz volt. Már majdnem kilenc óra volt, de még alig érződött, hogy a vége felé jár a nap. A füvet és a rózsák gyűrt szirmait már befonta az alkony, de édes és végtelen kék volt fölöttük az égbolt.

Pützgraff körbejárta a pezsgővel a csoport tagjait, bekapcsolódott a beszélgetésekbe, majd továbbment. Ogden érezte, hogy mellette Elsa is a férfit figyeli. Az ösvényen kicsit távolabb meglátta Elsa apját, mély társalgásba merülve egy német közgazdásszal, aki Wisconsinban tanult. Mellettük a Reichsbank igazgatója állt, Walser régi barátja, akit Ogden értelmes embernek tartott. Ogden kezét felemelve üdvözölte őket; Walser biccentett, és felé emelte a poharát.

– Aláírtad a papírokat – mondta nyugodt hangon Elsa. – Ez jó. Jó lesz apának.

Ogden Elsára pillantott. Elsa elnézett mellette, oda, ahol most az apja állt a közgazdásszal beszélgetve.

– Jártál a városon kívül a mostani utad során? – kérdezte Ogdentől.

– Nem.

Elsa bólintott, és vett egy lélegzetet.

– Indulj el kerékpárral akármelyik irányba, szinte bármelyik úton, és meg fogod látni… a napnál is világosabban.

– Mit fogok meglátni?

– Kiképzőtereket, kifutópályákat, barnaingeseket az erdőben. Most már mindannyian nácik vagyunk.

– Elsa…

– Nem hiszel nekem.

– Elhiggyem azt, hogy minden náci egyforma? – Ogden megrázta a fejét. – Túl sok jó ember van, túl sok jó ember veszíthet túl sokat ahhoz, hogy engedje a gonosztevőknek, hogy átvegyék az uralmat.

– De melyik melyik? – Elsa a férfi felé fordult. – Honnan tudod? Honnan tudja akármelyikünk is?

Egymás szemébe néztek.

– Lassan kezdődött, Milton. Úgy jött felénk, mint egy áradó folyó, amikor lassan elhagyja a medrét, centiméterről centiméterre. Egy hazugság, aztán még egy. Olyan nagy hazugságok, hogy okának kellett lennie, kellett hogy legyen célja, még talán valami igazság is volt benne… Goebbels nem egy buta ember…

Elsa úgy beszélt, mint akit nem érdekel, hallja-e Ogden, hangosan gondolkodott a szürkületben.

– Lehet, hogy tényleg egy kommunista gyújtotta fel a Reichstagot, bár nem sok értelme lett volna. Talán tényleg volt oka annak, hogy csak Berlinben akkor éjjel olyan sok embert letartóztattak. Talán volt egy veszély, amit akkor még senki sem látott. – Elcsuklott a hangja. – De most eljött a lassú ébredés… ez nem fog megszűnni. Nem marad abba.

Elsa Ogdenre nézett.

– De meg kell állítani.

Ogden úgy érezte, Elsa csodálatra méltó, de nem kiegyensúlyozott. Nagyon könnyedén jut nagyon veszélyes következtetésekre.

– Elsa…

– Új szakaszba léptek – mondta Elsa nyugodtan. – Gerhard biztosra veszi, hogy az év végén megkérik majd, hogy mondjon le. Azt beszélik, hogy elfogadnak majd bizonyos „törvényeket”.

– De hiszen ő az első hegedűs. – Ogden elfintorodott. – Ő a filharmonikusok egyik nagy vonzereje.

Elsa a fűre pöckölte a csikket.

– Állások ezrei váltak most szabad prédává. Olyan állások, amik a zsidóké voltak, még olyan zsidóké is, mint Gerhard. Állások ezrei. Úgyhogy most eljött a karácsony itt Németországban – mondta a fejét rázva –, és itt van Deutschland Apa. Apa a karácsonyi libával, Apa az ajándékokkal… És senki sem kérdezi, Apa, honnan vannak ezek az ajándékok? Kinek a fáját loptad el? Mert Apa nem rabolt ki senkit. Csak a zsidókat. Azok az állások, azok a házak, azok mindig is a németeket illették meg. És Apának be kell lépni a Pártba. Akkor mindenhol karácsony lesz. Ennyi az egész.

Ogden leplezte a türelmetlenségét.

– A nácik nem egyebek gonosztevőknél. Ennek véget kell érnie.

– Milton. – Megrázta a fejét és elfordult. – Nem figyelsz rám.

– Nagyon erősen figyelek.

– Megloptak bennünket – mondta Elsa. – Mindenki szeme láttára.

Ogden rövid, elgondolkodó pillantást vetett rá.

– Frau Hoffman! Herr Milton! Meine Freunde – kiáltott Pützgraff ezredes. – Ein Foto! Kommen Sie hierher.{2} Oda a takaróra… – Oda mutatott, ahol Elsa és Ogden ült. A többiek engedelmesen a takaró felé indultak, Pützgraff pedig felkészült a fotózásra.

– Szükségünk van rád – mondta Elsa gyorsan és halkan Ogdennek.

– Kinek?

– Gerhardnak. – Elsa bólintott. – És a többieknek.

– Elsa… – ellenkezett Ogden. – Mit tehetnék én?

– Ach. – Elsa elfordította az arcát. – Még mindig az vagy, aki kiáll a meggyőződéséért.

Ogden bosszúsan arrébb húzódott.

– Közelebb – ráncolta játékosan Pützgraff a szemöldökét. – Sokkal közelebb.

Ogden felhúzta a térdét, és átkulcsolta a karjával.

– Ne légy lekezelő, Elsa. – Ogden egyenesen belenézett Pützgraff fényképezőgépébe. – Nem illik hozzád.

– Eins, zwei{3} – számolt az ezredes.

– Nem illik hozzám? – Hangos, boldogtalan nevetés buggyant ki Elsából a vaku villanásának pillanatában.

– Sehr gut!{4} – Pützgraff elégedetten felemelte az öklét.

KITTY A 72. UTCÁNÁL LÉPETT KI a Central Parkból, és keleti irányban haladt, a folyó felé. Nagyon kellemes délután volt. A filharmonikusok Mendelssohnt játszottak, Kitty és az anyja véletlenül találkozott Mrs. William Phippsszel, aztán váratlanul a Wilmerding családdal. Kitty taxiba tette az anyját, majd úgy döntött, az út hátralevő részét gyalog teszi meg. A sarkon megállt, hogy megvárja, amíg zöldre vált a jelzőlámpa.

Az utca túloldalán zöld ponyvával és kifényesített sárgaréz ráccsal védve állt a One Sutton Place, az Upper East Side számos jelentéktelen gránittömbjének egyike, amely helyett minden munkát az elhelyezkedése végzett el, mert a díszítetlen homlokzat semmit sem árult el a mögötte lévő gazdagságról. Ez teljes mértékben szándékos volt. Amikor 1887-ben elkészült az épület, az első lakók (akiknek lakásai az East Riverre néztek) úgy gondolták, nem érdemes utánozni az olyan újgazdagok, mint Frick vagy Rockefeller vaskos, meglehetősen hivalkodó palotáit a Madison vagy az Ötödik sugárúton.

És nem is utánozták őket, gondolta Kitty, aki nagyon kedvelte az öreg épületet, ami közönyösen állt, akár egy nagybácsi. Kitty mindent szeretett rajta. A lámpák fényében. Napközben. Felnézett, és megszámolta a tizennégy emeletet a lakásuk ablakáig.

Még most is, hét évvel azután, hogy a nászútjukról hazaérve Ogden szó nélkül lehajolt, és a karjába kapva bevitte őt a gyűrött útiruhájában – egyenesen a sárgaréz szárnyas ajtóhoz, a küszöbön át a lifthez, ahol a szaténtapétás falnak támasztotta, és megcsókolta, miközben várta, hogy kinyíljon a liftajtó –, még mostanában is rövid időre belehasít az érzés itt a régi lakóépületükben vagy akár előtte az utcán is, hogy benn játszik a házban. Könnyedén lépkedett az élete ösvényén, puha léptei a kockaköveken: ott ment Kitty Milton, karja az előcsarnokba szánt virágokkal megrakva, aztán ott van Kitty az ebédnél, később a férje mellett, Ogdenbe karolva, a három gyermek születése kétévenkénti, tökéletes, egészséges egymásutánban. És mindez bizonyítékul szolgált annak, aki az ilyesmit nyilvántartotta (és Kitty tudta, hogy vannak ilyenek; özvegyasszonyok és pletykafészkek figyelő tekintetében nőtt fel, akik támlás székeiken ültek a nappaliban és a hátsó kertekben a Keleti 12. és 28. utcák között), hogy Kitty Houghton megtalálta az igazit.

Amikor megesküdött, hogy szeretni és tisztelni fogja a férjét, és engedelmeskedik majd neki, nem gondolta volna, hogy Ogden milyen könnyűvé teszi ezt a számára. Vagy hogy milyen nagyon akarta ő ezt. Hogy mennyire azt akarta, amit Ogden akart. Kitty természetes tartózkodással mozgott a világban. Nem volt benne vágy arra, hogy szót emeljen, megnyíljon, hirtelen beszélni kezdjen. Hűvös, nyugodt, szemlélődő természete volt, és tudta, hogy Og pontosan ezeket tartja vonzónak benne. És mégis, amikor Ogden hozzálépett a nászéjszakájukon, és lecsúsztatta a kezét a meztelen karján, a teste úgy emelkedett alatta, mintha addig egy másik lány feküdt volna ott összegömbölyödve és várakozva. Kitty beleborzongott az emlékbe.

És a gondolat, hogy a gyermekei ott fenn fürdenek, a vendégváró italok a bárszekrényen, a vacsoránál a hosszú asztalon a teríték egy személyre, az este végén a megvetett ágy és a behúzott függönyök, örömmel töltötték el. Tele voltak a szobái. Nem játszott egyáltalán.

Váltott a lámpa, Kitty lelépett a járdaszegélyről, és elindult a két kislány felé, akik vasalt ruhájukban, felemelt arccal lépegettek, két oldalról kapaszkodva egy babakocsiba, amelyben egy csecsemő feküdt.

– Nyomás – fújt egyet a dadus, miközben felemelte az első kerekeket, hogy a járdára tolja a kocsit. A kislányok szótlanul felléptek a szegélyre, még mindig markolva a babakocsit, mintha vontatókötél kapaszkodóját fognák.

– Muszáj a parkba mennünk? – kérdezte a nagyobbik, ahogy Kitty elhaladt mellettük.

– Igen, muszáj, Miss Lowenstein.

Zsidók, gondolta Kitty, miközben a kifényesített ajtót árnyékoló zöld napellenző felé haladt, önkéntelenül kiegyenesítve a gerincét.

Kis zsidó lányok. Éppen itt, az Upper East Side-on.

– Helló, Johnny. – Kitty mosolyogva fordította a fejét a portás felé.

– Mrs. Milton. – A portás biccentett, kinyitotta előtte az ajtót. Karjában Neddy játék mackója.

– Te jó ég, megint ezt csinálták? – Kitty mosolygott, átvette az ütött-kopott mackót a portástól. – Ez egy játszma, ugye tudja – mondta. – Ezzel csak bátorítja őket.

– Legalább lefoglal. – Johnny szeme mosolygott. – Így nincs időm bajba keveredni.

– Tényleg? – Kitty köszönetnyilvánításként felhúzta az egyik szemöldökét. Az egyenruha alatt – legyen az akármilyen egyenruha – a férfiak csak játszani akartak.

De mindenképpen beszélnem kell Neddyvel, ígérte meg magának, ahogy a fekete-fehér köveken a liftajtó felé lépkedett. Neddynek nem szabadna kihasználnia Johnny jó természetét. Johnnynak van egy munkaköre, és abba nem tartozik bele, hogy folyton felszedje a játék mackót, amit Neddy örökösen ledob a tizennegyedik emeleti nyitott ablakból, hogy lássa, vajon Medve tud-e repülni.

Kitty mosolygott. Neddy, aki képtelen egy helyben megülni, Neddy, akinek szorosan kell fogni a kezét, mert hajlamos arra, hogy nekiinduljon felfedezni dolgokat. Senki sem készítette fel Kittyt a fiúkra, az impulzív kószálásaikra, arra, hogy bármerre nekiindulnak, szagot fogott teremtményként mennek az orruk után, egyenesen bele a bajba. Kis vadászgörények.

Kitty várt, a lift gépezete zümmögött a lefelé úton, icipicit visszapattant, aztán a liftkezelő elhúzta a rácsot, és kinyílt az ajtó.

– Helló, Frank – mondta Kitty a liftkezelőnek, és belépett a liftbe.

– Mrs. Milton. – Frank felpillantott rá, és visszahúzta a rácsot.

Csendben mentek fel tizennégy emeletet, mindkét szempár a mutatólap fényét figyelte, ahogy kigyulladtak az egymást követő számok. Kitty emeletén Frank sebességet váltott, lelassította a liftet addig, amíg az pontosan az előírt helyen megállt. Elhúzta a rácsot, és várt.

– Köszönöm – mondta Kitty, és megpillantotta magát a lift csöppnyi előterének közepén lévő tükörben. Orcája kipirult, a délután élvezete még mindig ragyogott a szemében.

A könyvtárszobában fel volt kapcsolva a világítás. A könyvtártól jobbra a kora esti nap fénynyalábja megvilágította a nappalit, amelynek ablakán át Kitty megpillantotta a fák csúcsainál integető fényes, zöld tavaszt. Levetette a kabátját, a cédrusfa szekrényből kivett egy vállfát, rátette a kabátot, a vállfát visszaakasztotta a rúdra, Mr. Ogden kabátja mellé. Mr. és Mrs. Milton. Kitty rámosolygott a szövetpárosra, megérintette Ogden kabátjának ujját, aztán odahajolt, és arcát a kabát nyakrészébe temette, eluralkodott rajta a vad, elfojthatatlan szerelem a kabát és az ő kabátja és az előtér iránt. – Ó, milyen nevetséges vagyok. Mosolygott. Abszurd ez az egész. De az öröm érzése, ami délután a taxiban kezdődött, majd a zenén keresztül a koncertteremben is kísérte, majd hazafelé a parkban sétálva, és a túláradó fény a szívében, meg a nyitott ablakok, ó, szinte ki akart volna törni a testéből. Végül előbújt a szekrényből, és rácsukta az ajtót a kabátokra.

Ogden, gondolta, gyere haza.

Aznap délután – amikor az unokatestvére, Dunc Houghton először hozta el hozzájuk nagyanyja egyik végeérhetetlen estélyére Ogdent, aki nem sokkal azelőtt tért vissza Németországból – az egyik pillanatban ott volt ő, Kitty Houghton, állt Nagyi könyvtárszobájának ajtajában a testvére, Evelyn mellett, parfümtől illatosan és unatkozva, de készen arra, hogy a lányok egyike legyen egy újabb zenés esten, a következő pillanatban pedig egész egyszerűen nem volt az.

Valami teljesen mássá változott. Ott állt Evelynnel, hallotta maga mögött a hallban a mozgolódást, ahogy kinyitották az utcai ajtót, és férfiak nevetése csattogott a sárga selyemmel bevont kanapé és a két, Anna királynő stílusú szék mellett – Helló, Barker, helló, uraim, elvehetem a kalapjukat? –, és becsörömpöltek a szalonba, ahol Nagyi vendégei próbáltak széket találni maguknak.

Menj, nézd meg, mi történik!, parancsolta hang nélkül Kittynek Nagyi arca. Kitty kisuhant az ajtón, és abban a pillanatban lépett a hallba, amikor Dunc azt harsogta:

– Nézd csak, Ogden. Erről beszélek…

Dunc Kitty mögé, a könyvtár bejárata fölé mutatott, Nagyi portréjára, amit John Singer Sargent festett (túl magasan van, puffogott a múzeum kis termetű kurátora, amikor benézett egyik este), de a Dunc mellett álló férfi nem a festményt nézte.

– Látom – mondta.

Kitty elpirult.

– Ó, igen. – Dunc a barátjához fordult, és elismerően tapsolt egyet. – Az unokahúgom, Kitty. Egy teljesen más korszakból való virág.

A fiatal férfi átment a közöttük lévő szőnyegen, és a kezébe fogta Kitty kezét.

– Ogden vagyok – mondta.

A Pierpont Place-i Milton család tagjaként bárki számára jó parti volt, bár nem volt már fiatal, sokat utazott, és suttogtak arról is, hogy valahol van egy nő is a képben. De a kezét a kezében tartó, előtte álló férfinak kék szeme volt, és keskeny arca kizárólag Kittyre sugárzó mosolyban végződött, és mindez akkor teljesen helyénvalónak tűnt Kitty számára. A férfi tapasztalt volt. Rendben. Kitty egy csöppet sem volt megrémülve. Nem olyan volt, mint az anyja. Egy férfi élete minden sarokba elért, folyt, mint a víz, amerre öntötték. A múlt egyszerűen a múlt volt. Ogden szélesre tárt karokkal, csordultig telt szívvel jött felé, és ők ketten elkezdődtek.

Kittyt egész életében kézről kézre adták, lazán kapaszkodott egy nő életének mérföldkövei közé húzott zsinórba. Kislány korában alapszabály volt, hogy nem beszélhet addig, amíg nem szólnak hozzá, és ha megszólalhatott, akkor sem mondhatott olyasmit, ami bosszúságra vagy aggodalomra adhat okot. Az asztal lábát nem lábnak, hanem végtag-nak nevezték, a csirke mellére azt mondták, hogy a csirke fehér húsa. A civilizáció alapját az udvariasság jelentette. Ha valakivel egy helyiségben ültek, mindig tudták, ki az illető, egyszerűen csak arról, mennyire viselkedett jól, és milyen módon. A villákat és késeket egymással keresztezve kellett letenni annak jelzésére, hogy az illető még nem fejezte be az adott fogást. Egyenesen kellett járni, és beszéd közben nem szabadott gesztikulálni, nehogy olasznak vagy zsidónak higgyék az embert. A nőnek gondoskodni kellett a gyermekről, a kertről vagy a beszélgetések menetéről. Egy nőnek tudnia kellett, hogyan szabályozza a helyiség hőmérsékletét, egy jól időzített kérdéssel felmelegíteni kicsit a társalgást, vagy lehűteni a túl heves kedélyt egy mosollyal vagy egy újabb ital, egy tál mogyoró kínálásával.

Kitty azt tanulta Miss Porter Iskolájában, ahol az alapító, Sarah Porter tanításai alapján adták tovább a tudást az ott oktató vénkisasszonyok – ők maguk is Yale-en végzett férfiak testvérei, akiktől az olyan nagy szavak, mint az „Igazság. Valóság. Becsület” származtak –, hogy a fivérek, a férjek, a fiak irányítani fognak, a nők csak gondoskodni. A nő figyel és javasol, terel és védelmez. A nő viszi tovább a lángot, és akkor minden rendben lesz.

Ott volt a világ. És a lányok vágyakozva függesztették rá a tekintetüket. Megtanulták a történelmet; megértették a háborúk okait. Vitatkoztak, és fokozatosan kibontakozott előttük egy kép az emberiség évszázadok során megtett útjáról; megértették a különbséget aközött, hogy mi a jó, és mi a helyes. Megértették, hogy a férfiakat rá lehet venni a gonoszságra, a jobbik énjük ellenére. Erkölcstelenség. Lelki szegénység. Ez volt a magyarázat annyi bajra, szerencsétlenségre – például a rabszolgaságra. Ez volt az ok. A férfiak, az egyének nem hibásak. Tanítani kell őket. Vezetni. A legjobb a példamutatás. Fel kellett hívni a figyelmüket az igazságtalanságra, a rosszindulatra. Nyugodtan. Türelmesen. Hangoskodás nélkül.

Kizárólag a rossz neveltetésűek hangoskodnak.

Ha valaki szorongott, félt, kételkedett – azt megtartotta magának. A jót kellett keresni, és azt kellett megtalálni. A nő megtalálta, rámutatott, a férfi pedig lelkesen a zsebébe gyömöszölte azt. Ezek voltak a szabályok.

Kitty hallotta, hogy a gyerekek fürdenek, a dada pedig folyamatosan korholja őket, mintha valaki dobolna a gyerekek locsogásán túl. Nem szabad őket zavarnom, gondolta Kitty. Hagynom kell őket.

De egy visítás, majd Neddy elragadtatott kacagása eltántorította a szándékától, és lenyomta a fürdőszobaajtó kilincsét.

– Anya! – kiáltotta Moss.

Két nedves fej fordult felé, ahogy ott állt a küszöbön.

– Nálad van Medve! – rikkantotta Neddy.

– Igen. – Kitty elfojtotta a mosolyát. – De beszélnünk kell…

– Úgy van, beszélnünk kell. – A dada elszörnyedt arccal fordult felé a sámlin. – Megmondtam a fiúknak, hogy be fogok számolni a mai viselkedésükről.

Mögötte Neddy vigyorgott, befogta az orrát, és a víz alá merült. Moss bámulta őket.

– Rendben – mondta Kitty, tudván, hogy szigorúnak kellene lennie, tudván, hogy beszélnie kellene. De ott volt a kádban a két fia vizes hajjal, fénylő arccal. Neddy kiemelkedett a vízből, a kis sárga autójával, amit a markában mindenhová magával hurcolt.

– Plutty – mondta, és végighúzta az autót a kád szélén. Túl édes volt, túl élvezetes.

– Beszélünk, ha végeztek a fürdéssel – ígérte meg a dadának. – Küldje le őket a szobámba. – És hogy mosolyát elrejtse, kifordult a párás helyiségből.

Ó, gondolta ismét a folyosón sietve. Itt van. Megint. Az élet.

A széles ágy a két párna alá precízen behajtott fehér ágytakaróval még szélesebbnek tűnt a lemenő nap fényében. Az ablakok már be voltak csukva estére, Kitty letette a mackót az ablakpárkányra, és teljesen felhúzta az egyik ablakot, azt akarta, hogy a levegő beáradjon, hogy bejöjjön a város, a közlekedés zaja, és az is, hogy valahol a távolban valaki cipősarka koppan a járdán. A hőség szaga felért egészen a lakásig, a tavasz mély sötétjével együtt.

Kitty megfordult, levette talizmán karkötőjét és aranyóráját, kilépett lapos sarkú cipőjéből, bement a fürdőszobába, a zöld mozaiklap hűsítette harisnyás talpát. Elfordította a mosdó csapjának porcelánfogantyúját. Hideg keménység tört elő a csapból. Ijedten húzta el a kezét, és megpillantotta grimaszoló arcát a tükörben. Az onnan visszanéző nő kisimította összeráncolódott homlokát, és tanulmányozni kezdte magát. A Houghtonoktól örökölte a kinézetét, a Houghton-orrt, a magas arccsontokat az ívelt ajkak felett, amelyek most visszamosolyogtak rá és a korábbi generációkra.

– Houghtonnak született, és egy Miltonhoz ment feleségül – harsogta elismerően pezsgőspoharát emelve az apja az esküvőjükön. – Kitty lecserélte az egyik „ton”-t egy másikra! – Aztán a körülöttük levő hallgatóság felé kuncogva befejezte: – És közben remek ízlését megmutatva ugyanabban a súlycsoportban maradt! – A nyoszolyólányok hosszú, áldomásra emelt, meztelen karja Kittyt hattyúkra emlékeztette, ahogy könnyedén, gyönyörű ívben hajlott nyakkal, csendesen úsznak az alkonyatban.

– Ezek a legjobb éveid – hajolt hozzá Mrs. Phipps a fehér abrosz fölött, kezét a nagyobb nyomaték kedvéért Kittyére helyezve. – Még nem tudod, de így van.

Kitty elpirult, anyja barátnője felé bólintott, tudta, köszönetet kellene mondania, tudta, hogy jót akar. De az idős nők tolvajok voltak. El akarták lopni a lehetőséget, ők akartak a helyében lenni, az elveszített időt vissza akarták tenni a saját kosarukba. Még itt is, az esküvőjén is.

Kitty azon az estén megfogadta magában, hogy ő nem tesz majd ilyet. Akármilyen bölccsé válik is majd, megígérte – miközben ajkát mosolyra húzta Mrs. Phippsnek válaszul –, ő sohasem mondja majd egy hozzá hasonló lánynak, hogy minden mező végén van egy kapu.

A vastag törölközőbe rejtette a kezét, majd az arcát, aztán amikor újra felnézett, a tükörben meglátta, hogy közben a frissen fürdetett és fésült, pizsamás-papucsos Neddy és Moss hang nélkül bejött mögötte a szobába, megtalálták Medvét, és felmásztak az ablakpárkányra.

Kitty szíve hevesen verni kezdett.

Az ablak magasra volt húzva a fejük felett. Egyáltalán semmi nem volt köztük és a levegő között.

– Fiúk, gyertek le onnét – mondta Kitty a tükörnek.

Nem hallották meg. Moss a párkányon térdelt. Neddy mögötte állt, és kihajolt, nagyon messzire hajolt, arra készült, hogy a párkány fölött átdobja Medvét.

Kitty hirtelen megfordult, elindult, hogy elkapja a fiút.

– Neddy!

A kisfiú ijedten megfordult. És Kitty látta, hogy nem fog időben odaérni. Semmi sem fogja megmenteni a fiát a nyílt égbolttól.

Aztán Neddy egyszerűen kizuhant.

Kettő

ITT JÖN ÚJRA a tiszta fehér teniszcipőjében, megáll az ágy végénél, várakozik. A Szigeten vannak, a rózsaszín szobában, a Nagy Házban. A körülöttük lévő szobákban alszanak a többiek, mindenki alszik a sűrű tengersötétben.

Evie, mondja, mennünk kell. Oda kell érnünk, mielőtt eltűnik.

Ez egy álom, mondja Evie magának álmában.

Evie. Az anyja nem mozdul, vár.

Alszom, mondja Evie abban az ágyban fekve, ami nem az ő ágya volt, abban a szobában, ami nem az ő szobája volt, hanem az a szoba, ahol az összes lány aludt. Nem akarok menni.

Evie…

Amikor Evie felkel, az anyja megfordul, válla merev, léptei gyorsak, határozottak a folyosón és a lépcsőn lefelé. Viszlát, K. nagyi, mondja Evie az ajtónak, ahol a nagyanyja aludt. Viszlát. Viszlát, Evelyn néni. Mennünk kell.

Kilépnek a házból, a gyepen keresztül felmennek a kis dombra, a sírkerthez, ahol a Milton család tagjai nyugodnak, a kis gránithalmok, a nevek…

Ogden. Kitty. Evelyn. Moss.

Joan.

Ez kié? Joan rámutat az utolsóra, az újra, az övére.

Azt hittük, hogy meghaltál, Anya.

Joan lenéz a sírra.

Meghaltam, suttogja.

Meghaltam? Megfordul. De nem itt, Evie. Mondtam neked. Nem…

ITT

Evie Milton felébredt, a szó kiröppent a torkából, a levegőben lógott a váratlan, felkavaró következmény. Evie fekve maradt a saját ágyában, amíg az álom darabjai visszakerültek a helyükre, a falak körülötte a saját falaivá váltak a sötét hálószobában, a lakásban, amelyben a férjével és a fiával lakott Manhattan belvárosában, a jelenben, most. Ez egy másik reggel volt. A város ébredezett. A pulzusa lelassult. Anya halott. Már hónapok óta halott.

Paul Berlinben volt. Seth a folyosó végében aludt. A király a termeiben, a királynő a szalonban, és – Evie a mennyezetre hunyorítva próbált visszaemlékezni a dal szövegére – mindannyian lezuhantak. De Paul már útban van hazafelé. Evie mosolygott. Paul ma este haza fog jönni.

Egy sziréna magas g hangon vijjogott a Hatodik sugárúton, és a városi szimfónia – az autók állandó moraja, amelybe időről időre fecsegés hasított, az emberek sétáltak, beszélgettek az ablakok alatt, időnként valaki élesen koppanva felnevetett – elsimult. A világ ment tovább Evie nélkül, a külső világ zsibongott, és ő ismét kislány lett, ébren az ágyában, a felnőtt hangok között, amelyek visszhangoztak a Szigeten a Nagy Ház lépcsőjén, mellette az ágyban pedig unokatestvére, Min aludt a sötétben.

Evie kitakarózott, lelépett a padlóra, haját kisimította az arcából, felült, még mindig az álom fogságában.

Mi volt ez?

Valami siklott a ködben a fák sötét taréja fölött, ott volt, és lebegett. Evie-nek majdnem sikerült kivennie, mi az, ami ott a ködben a fák körvonalán túl lábujjhegyen lépked, mint aki nem akar zavarni, nem akar említést tenni, mintha a múlt hirtelen figyelmessé vált volna. Mi lebegett ott az agyán kívül, mi volt az?

Szüksége volt Paulra. Paul segítségére volt szüksége, hogy mindezt kielemezhesse. Ő tudná, mit jelent mindez. Megtalálná benne az értelmet.

Megszólalt a komódon a telefon.

Walser, írta Paul. Eszedbe jut róla valami?

A tánc? kérdezett vissza Evie viccelődve.

A név, válaszolta Paul.

Nem, írta Evie, és a kijelzőre bámult. Gyere haza, gondolta. Jó repülést, írta.

A nap reggeli fénye beterítette a folyosót, ott sorakoztak a csukott ajtók egymás után, mintha lyukakat ütöttek volna egy füzet margójára – az ő dolgozószobája, Paul dolgozószobája, a fürdő, Seth szobája – a hosszú út a konyháig és a végén a Bleecker utcára néző nappaliig. A belső fal mentén álltak a még Berkeley-ben készített cseresznyeszínű könyvespolcok, amelyeket lakásról lakásra, munkahelyről munkahelyre vittek magukkal; most a folyosó teljes hosszában a padlótól a mennyezetig értek a polcok. Ábécésorrendben és témakörök szerint rendezve, a könyvek gerince életük egy történetét mesélte el: színben és vastagságban, valamint azoknak a könyveknek a margóján, amelyek Evie-t kísérték azon az úton, amelyen kislányból tudóssá vált.

– Ugye tudod, hogy egy könyvtárban élünk? – morgott Seth egyik este. – Csak könyvek, ameddig a szem ellát.

– És koszos zoknik – vágta rá Evie.

– Anya. – Seth eltökélt volt. – Valakinek szembe kell nézni a valósággal.

Evie a fürdőszoba felé indult.

– Anya! – szólt Seth.

Evie benyitott a fia szobájába.

– Már fel kell kelnem? – Az ágy közepéről, a takarók alól jött a még mindig félálomban lévő hang.

Evie belemosolygott a sötétségbe, az árnyékolók teljesen le voltak húzva a szobában, hogy kizárják a várost.

– Van még tíz perced – mondta, és az ágy széléhez ment, miközben nézte a párnáját ölelő, teljesen mozdulatlanul fekvő tizenöt éves fiát.

– Anya?

Evie hirtelen beszívta a levegőt, mert rájött, hogy éppen úgy áll a fia ágyánál, ahogy az anyja állt az övénél álmában.

– Tíz perc – ismételte, majd az ajtóhoz lépett, és gyorsan becsukta maga után.

Evie egész életében arra törekedett, hogy távolságot tartson az anyjától. Nem tudott azonosulni a zárkózott, hallgatag nővel a még csendesebb otthonukban, és megfogadta, hogy ő soha nem is lesz olyan. Valami történt az anyjával, valami ledöntötte Joant a lábáról, valami megzavarta. Mert Joan Milton – nem úgy, mint a testvére, Evelyn, és nem úgy, mint az anyjuk, Kitty – valahogy elmaszatolódott. Elhomályosodott.

Úgyhogy amikor ebben a hónapban, amikor Paul távol volt, megkezdődtek az álmok, jöttek menetrend szerint minden reggel az álmok ezzel a rendíthetetlen, sürgető, életerős asszonnyal, aki megfogja Evie kezét, és kivezeti a Crockett-szigeten levő Nagy Házból az új sírhoz, és rámutat – mit tehetett volna akkor Evie?

Követte.

Evie történész volt, a múlt jelentette a mindennapi betevőjét. De miközben a fürdőszobába ment, és kinyitotta a csapot, arra gondolt, hogy semmi sem készítette fel arra a tompa, de kitartó érzésre, ami ebben a hónapban egyre erősödött, állandó esővé vált a tudata mélyén, hogy valami hiányzik, hogy valahogy kudarcot vallott, hogy az élete útján valamikor volt egy fordulat, egy túraösvény kezdete, egy nyílás, ami mellett elrohant. Valahol ott volt a helyes út, az átjáró, de elszalasztotta.

A tükörből rámeredő nőre emelte a szemét, aki úgy nézett ki, mint a nagyanyja, Kitty Milton.

Volt valami, amire emlékeznie kellett volna. Valami, amit nem szabadott volna elfelejtenie.

Három

MAJDNEM KÉT HÉTIG TARTOTT a hazaút, bár Ogden lefoglalta a legelső elérhető hálófülkét. Elhalasztották a temetést, megvárták, hogy visszaérjen. A nagy kőtemplom minden padját a régi, befolyásos New York-i családok töltötték meg, összejöttek gyászolni, vigasztalásul énekelték a Kitty anyja által választott egyházi énekeket. Volt ott Krisztus katonái, Isten báránya és bűnbánás. Hosszú sorokban a gyászolók, kalapjaik, a kalapok gyapja gőzölgött a májusi eső miatt. Nedves. Meleg.

Ogden Kitty mellett ült, meredt maga elé, nem látott semmit sem. Mosst és Joant otthon hagyták, és Neddy – akit Ogden a vállán hurcolt, akivel a parkban fogócskázott, a kisfiú, aki a kezére csapott, nevetve elszaladt, és azt kiabálta, hogy „Megvagy!” – most ott feküdt a tölgyfa koporsóban, ahová Ogden és a koporsóvivők tették.

Hogyan?

A hajó két nappal azelőtt, éjjel kötött ki, és már éjfél is elmúlt, amikor Ogden a lakásba ért. Halkan végigment a hosszú folyosón a hálószobájuk felé, el a komódon világító két lámpa mellett, és kinyitotta az ajtót. A szobában koromsötét volt, pedig általában világított egy kicsi éjjelilámpa arra az esetre, ha a gyerekeknek fel kellett őket ébreszteniük. Ogden előrenyújtotta a kezét, az ágyhoz tapogatózott, vakon csoszogott előre, hirtelen az ágynak ütközött, majdnem elesett. Óvatosan arra a helyre tette a kezét, ahová Kitty karját képzelte, meg akarta érinteni, hogy felébressze. De nem volt ott semmi. Az ágytakaró a párnán volt. Ogden felkapcsolta a lámpát. Kitty nem volt a szobában, az ágy bevetve, az ágynemű szorosan betűrve. Ogden bejárta az üres, elsötétített lakást, a könyvtárat, a nappalit, az ebédlőt a hatalmas étkezőasztallal – hol van Kitty? A konyhába érve meglátta az egyik cselédszobából a hátsó folyosóra kiszűrődő fényt. És ott találta Kittyt, összegömbölyödve, két keze az arca előtt, mintha álmában el akarna rejtőzni.

– Kitty – suttogta, kezét a vállára téve. – Kitty. – Gyengéden lefejtette Kitty kezeit az arcáról.

Kitty kinyitotta a szemét, és a fölötte álló férfira bámult.

– Ogden vagyok. – Megremegett a hangja. – Én vagyok az.

– Ogden? – kérdezte Kitty. Nem mondott semmi mást.

Így az egyetlen szó, ami visszhangzott a fejében az egész úton, amíg a hajóval ideért, sohasem hangzott el; nem tudta megkérdezni Kittytől, hogyan.

Mindenki azt mondta, hogy az idő és a nyugalom segít majd. A legjobb, ha nem beszélnek róla. Ogden anyja azt mondta, az a legjobb, ha nem rágódnak rajta. Szörnyű baleset volt. Nagy volt a hőség. Nem különleges dolog, ha egy ablak nyitva van. Ogden úgy érezte, ha kimondja azt a szót, hogy Neddy, kizuhan a száján a szíve.

Ogden Kitty kezéért nyúlt, Kitty hagyta, hogy megfogja. A fejében mindennap újra és újra lejátszotta a jelenetet attól kezdve, hogy bement a szobájába, az utolsó pillanatig, amikor Neddy még ott volt, még ott állt az ablakpárkányon, kezében Medvével, amikor még odaért volna a háromméteres távolságból, és visszaránthatta volna a halálból, ahelyett hogy bénultan áll az ajtóban, miközben a fia menthetetlenül lezuhan, az agya megtagadta, hogy elképzelje a képet, ahogy papucsban és fürdőköpenyben zuhan lefelé ott kívül – ott kívül? –, úgy, hogy még életben van. Azokat a pillanatokat nem tudta elviselni. Amikor Neddy még életben volt. Vajon sírt az anyja után? Remélte, hogy kikapcsolt a tudata, remélte, hogy az agya behúzta a saját függönyeit.

Ogden erősebben szorította Kitty kezét. Ismét fel kellett állniuk. A lelkipásztor áldásra emelte a kezét. Felálltak.

Miután Neddy lezuhant, Kitty még mindig ott állt az ajtóban. Nem volt helyénvaló az az üres hely, ahol Neddy volt. Biztosan rosszul lát, valaki biztosan meg fogja állítani, valaki elkapja, valaki jön, visszahozza Neddyt hozzá, becsukja az ablakot és…

– Anya? – Moss az ablakpárkányon ült, az anyjára bámult.

Kitty végül megmozdult. Tett tíz lépést a szőnyegen, elkapta Mosst, magához ölelte, visszafordult az ablaktól, az ágyhoz ment, lerogyott rá, a szíve újra elkezdett dobogni. A világ dobogni kezdett újra, Kitty testében dobolta, hogy nem, nem, nem, Moss arca szorosan a mellén, a kisfiú szorosan kapaszkodott az anyja nyakába, az pedig karjával átfonva a gyermeket, szemét lehunyva ringatta. Nem fogja elengedni. Sohasem fogja elengedni.

Így Moss a karjában volt akkor is, amikor a dada bejött a szobába. Akkor is, amikor a szörnyű férfiak jöttek a hordággyal. Még akkor is a karjában volt, már majdnem aludt, amikor Kitty végre felállt az ágyról, hogy találkozzon a nappaliban az anyjával és az apjával.

– Nálatok van Neddy? – kérdezte Moss a nagyszüleitől, fejét feléjük fordítva.

– Neddy – felelte unokájához hajolva a nagyanyja – megbetegedett. Kórházba kellett mennie.

És Kitty a padlóra zuhant, még mielőtt az apja elkaphatta volna, mint egy madár, egyenesen lefelé, mint egy madár, akit lelőttek az égből, egy szegény madár, mielőtt az apja elkaphatta volna, lezuhant úgy, hogy a fia még mindig kapaszkodott a nyakába.

– Anya, hol van Neddy? – kérdezte Moss az ezt követő napokban. – Mikor jön vissza a kórházból?

Kitty nem tudott válaszolni.

– Majd elfelejti. – Kitty anyja nagyon gyengéd volt vele. – A gyerekek felejtenek. Az a legjobb neki, ha elfelejti. Az igazságot nem lehet kimondani.

– De Moss ott volt – mondta Kitty. – Látta, ahogy Neddy kizuhan.

– Hol van Neddy? – kérdezte Moss minden este.

És a harmadik este Kitty ölbe vette Mosst, és el akarta neki mondani, azt akarta mondani, hogy Édesem, ugye emlékszel arra, ami történt? De a fia teste olyan kicsi volt, és olyan bizalom áradt belőle, hogy csak annyit tudott mondani: Neddy elrepült.

– Neddy elrepült? – Moss ránézett.

Kitty bólintott.

– Neddy elrepült a mennyországba.

Moss gondolkodott.

– Medvével együtt?

Kitty még közelebb húzta magához.

– Igen – suttogta a fia hajába. – Medvével együtt.

– Imádkozzunk. – A lelkész abbahagyta a beszédet.

Mi atyánk, mondták körülöttük a hangok, aki a mennyekben vagy.

És Kitty megpróbálta, amit addig még nem. Megpróbálta, de nem sikerült. A többiek jelenlétében, itt, a kápolnában, megpróbálta elképzelni Neddyt, ahogy zuhan, egészen a legvégéig. Eltökélte, hogy egészen a legvégéig elképzeli, képzeletében elkíséri egészen a talajig. Magával viszi. Hogy ne legyen egyedül, amikor meghal. De a tudata, a fáradt tudata gyorsan kiselejtezte a képzeletéből, amit nem akart látni. Ehelyett elképzelte, hogy Johnny elkapja Neddyt zuhanás közben, és felhozza hozzá, ő pedig a karjába veszi, majd kézen fogja Mosst, és az ágyba fekteti a két fiát, ahogy mindig tette. Jóéjtpuszit adott Neddynek, betakarta, kisimította a takaróját, lenézett rá, ahogy álmosan az oldalára fordult, feje a két kezén. Aztán ugyanezt tette Moss-szal, leoltotta a lámpát, rácsukta a nagyszoba ajtaját a két fiúra, a két kis fiókájára, messze alattuk a nagyváros zaja.

– Édesem – mondta Mrs. Withers, és púderszagú ölelésébe vonta Kittyt.

Kitty hagyta, hogy átölelje, magához vonja, és eltolja magától. Mrs. Withers Kitty arcát fürkészte.

– Nem lesz mindig ilyen rossz – suttogta.

Kitty bólintott és mosolygott. Mindenkit gyűlölt.

Mrs. Withers Ogden felé fordult, aki Kitty mellett állt, mintha csak az esküvőjükön lennének, és Kitty csak állt ott, és fogadta a részvétnyilvánításokat, és megértette, ha most szabad folyást enged a könnyeinek, akkor nincs visszaút. Igaza van az apjának. Nem szabad sírni. Jobb, ha az ember épít magának belülre egy létrát, jobb, ha egyik lábát teszi a másik után felfelé a fa létrafokon, hogy felmásszon és kikerüljön abból az üres, rettenetes gödörből. Jobb a létrába kapaszkodni, és egyre feljebb húzni magunkat, el attól a képtől, amit Kitty nem látott, mégsem tudott tőle szabadulni. Neddy a földön, idegenek lábai között, teljesen egyedül.

Az ezt követő napokban Ogden visszament az irodába, Kitty pedig templomba járt, bár nem volt miért imádkozni. Ami történt, arra nem voltak szavak. Talált a Lexington sugárút mellett egy picike templomot, viharvert ajtaja volt, afölött egyetlen kerek ablak. Bement a templomba, hogy üljön a kőbarlangban, amelyet idegenek hangja tölt be. A levegőn mormogás szűrődött át a mennyezeten kiöblösödve, onnét szállingózott lefelé a templom hajójának végénél levő színes üvegablak zöldjeivel, kékjeivel és sötétvörösével. Kitty ült a kemény fapadon, és várta az énekeket. Amikor az éneklés kezdődött, tudott sírni. Azért ment a templomba, hogy kinyissa a száját, és újra érezze a szívét, beszorítva, kapálódzva, vergődve a torkában, a könnyek a szavak helyén, a hangja küszködik, hogy kijusson a hatalmas térbe, de a gyász megakadályozza. A hívek hozzászoktak a látványához, a magas nőhöz, aki jön minden reggel a város egy másik részéből. Nem zavarták. Úgyhogy Kitty nap nap után ott ült egyedül, énekelt, de hang nem jött ki a szájából, a könnyei folytak lefelé az arcán, a torkán, a ruhája gallérja alá.

Az idő meggyógyít, ezt mondták neki. Az idő tompítja a fájdalmat.

Ehelyett ott feküdt Neddy, az állandó gyász, és ő volt az, aki eltompult, a fájdalom befészkelte magát az agyába, egy lassan tekeredő test, alagutat fúr, amelyikbe ő bármelyik pillanatban bekucorodhat. A belsejében egy szélfútta lyuk, ahonnét a kilátás könyörtelen és felmérhetetlen.

Ogden nem segített. Kitty számára nem volt segítség. Ő hagyta nyitva az ablakot. Ő nyitotta ki az ablakot.

Négy

AHOGY A HANGOK ZÜMMÖGNEK tova a távíró drótján, gondolta Evie. Így kell tanítani a múltat. Rátehetjük a kezünket, érezzük a vibrátót, lehunyt szemmel odahajolhatunk, és erősen figyelünk. Ha valaki koncentrál, hallhatja a múlt alatt a hangokat. És az volt az Idő.

New Yorkban Evie megállt a Waverly utca és a University tér sarkánál. Körülötte hömpölygött az egyetemisták áradata, tanórákra siettek a Washington Square Parkot övező épületekbe. Milton professzor balerinacipőt, valamint ősz hajkoronáját kiemelő égkék, ujjatlan ruhát viselt, karcsú alakján a rengeteg mozgás közepette is megpihenhetett a tekintet. Királynői, mondták rá a fiatalabb kollégák, amikor azt gondolták, hallótávolságon kívül van, és Evie tudta, ez éppen annyira jelent elutasítást, mint amennyire a tisztelet jele.

Evelyn Milton professzor középkorkutató volt, a női életek történetét helyezte kutatásai középpontjába. Huszonöt évvel ezelőtt tört be a tudományos közéletbe A remetenő: a patriarchátus alaptrópusa a középkortól a jelenig című könyvével, amelyben kifejtette, hogy bár minden nyugati hierarchia alapját egy csendes nő jelentette – a tizenharmadik–tizennegyedik századi női remeték, az apácák, akik egy apátság oldalában lévő cellában imádkozták végig az életüket –, a csend volt az alapja mind az egyház, mind az apácák hatalmának. A remetenő egyidejűleg volt a hatalom, a dicsőség és az áldozat. Az 1990-es években jártunk. Divatőrületté vált újraolvasni egy nő csendjét. A könyv díjakat nyert, Evie-t álláshoz, végül örökös álláshoz juttatta, így került Manhattanbe, a New York-i Egyetem történelem tanszékére.

Manapság azonban, ha Evie meghallotta a trópus szót, már ki akart szaladni a világból. Mi több, akármilyen erős is volt elméletben egy női remete, végső soron mégiscsak egy nő volt, aki élve temette el magát egy kőből épített helyiségben.

A metaforák, gondolta Evie, miközben a lámpa zöldre váltott, és ő lelépett a járdaszegélyről, a fiataloknak valók. Legalábbis a nála fiatalabbaknak.

Kinyitotta a történelem tanszék dupla szárnyú ajtaját, a fényes napsütésből belépett a márvány előcsarnok hűvösébe, napszemüvegét a feje tetejére tolta, a lift felé menet bólintott néhány diáknak, akiknek a neve hirtelen nem jutott az eszébe.

A liftajtó bezárult, a lift elindult, a réztáblán felvillantak és kihunytak a számok fényei, mintha pillanatokra világító csillagok lennének. Evie egyenesen állt, figyelte a számokat, aztán a fényes réz liftajtóra emelte a tekintetét, és döbbenten ismerte fel, hogy az abban visszatükröződő ősz hajú nő ő maga.

Folyton elfelejtette. Ő volt az.

Összefonta a karját a tükörképével szemben. Ne is törődj vele, gondolta, ahogy az visszabámult rá. Elegáns vagy. Egy levegőbe lendülő ököl. Többé nem kell színlelni. Végül is ötven felett jár, huszonöt éve van férjnél, és van egy tinédzser fia. Amúgy pedig sosem élt azzal, hogy a testével hívja fel magára a figyelmet, akkor sem, amikor még említésre méltó teste volt. Paul, a férje akarta őt, ő akarta Pault, és kész.

– Tudod, van ránk egy név – mondta múlt héten Honey Schermerhorn, a legrégebbi barátnője.

– Igen? És mi az? – kérdezte Evie.

– A köztesek.

– Mi között vagyunk?

– Jó kérdés. – Honey eltöprengett. – Lányok és csoroszlyák?

– Ó, az isten szerelmére.

De pontosan erről van szó, gondolta most. Nem létezett jó elnevezés erre a helyre. Evie, akinek nyílegyenes út vezetett az iskolából az életbe, sohasem bizonytalankodott, rögtön az elején tudta, hova akar eljutni, az utóbbi időben egyre inkább úgy érezte magát, mint aki szederbokorba gabalyodott. Valahogy már nem volt biztos abban, hogy hová megy. Vagy hogy oda akar-e egyáltalán jutni.

Az állások elnyerve, az ágyak bevetve, az edények elmosogatva, a gyerekek felnőve. A kerék megállt, akkor most mi van? Példának okáért, hol volt az őszbe csavarodott hajú, középkorú árva története, a történészé, aki az obskúrus papírokból előbányászta a tizenharmadik századi nők életét, aki másoknál jobban hitt abban, hogy egy élettörténetben nem létezik a cselekmény bizonyossága, aki ezt évről évre a diákjainak is tanította, és mégis, aki újabban azon kapta magát, hogy pontosan arra vágyik, mégpedig mindennél jobban? Minden észérv ellenére vágyik valamiféle tiszta irányra, egy mintázat ígéretére. Arra a megnyugvásra – szorosabbra húzta a táskája pántját –, arra az elviselhetetlen megkönnyebbülésre, amit egy mindentudó elbeszélő jelentene.

A kamaszkor, töprengett Evie, miközben egyfajta vad vidámsággal kinyitotta a tanterem ajtaját, gyerekjáték ehhez képest.

A padsorokban elcsendesedtek és felnéztek a diákok.

A nyári szemeszter második órája volt, a Bevezetés a középkor történelmébe, és a játék íratlan szabályait még nem fektették le. Még nem tudták, mit kíván majd tőlük Milton professzor. Evie feléjük bólintott, elővette a laptopját. Tekintélyesnek tűnt, olyannak, aki tudja a válaszokat, és nem zavarja a csend. A táskájából elővett egy kis könyvet, összefonta fölötte a karját, és rájuk nézett.

– Ha a World Trade Centerben dolgoztak volna, és miután becsapódott a repülőgép az első toronyba, azt mondják maguknak, hogy menjenek vissza dolgozni a második toronyban levő munkahelyükre, visszamentek volna?

Az osztály teljesen elnémult.

– Mit tettek volna? Ezt a kérdést magamnak is felteszem újra és újra. Felállnak az asztaluktól, és elindulnak lefelé a lépcsőn? A pánik érzése, hogy mit tegyek, mit tegyek, konfrontálódjak a főnökömmel, aki azt mondja, hogy menjek vissza, és várjak, amíg megérkeznek a tűzoltók. Ez az előírás… Továbbmentek volna? Vagy megfordulnak, és visszamennek az asztalukhoz?

A diákokra nézett.

– Ha 1939-ben odajön magukhoz egy zsidó, és arra kéri önöket, hogy rejtsék el, megtették volna?

Evie az első sorban ülő diákok felé intett a fejével.

– Kockára tették volna az életüket, a családjuk életét azért, hogy kiszabadítsanak egy rabszolgát?

Most már mindannyian rá figyeltek.

– Ha képzeletben válaszokat adunk ezekre a kérdésekre, akkor jól kezdjük a félévet.

Szünetet tartott.

– Én visszamentem volna az asztalomhoz – mondta nyugodt hangon. – Én lettem volna a jó, az engedelmes munkaerő. – Rájuk nézett. – És maguk?

A diákok állták a tekintetét. Csak egy fiú kapta el a pillantását.

Jó, gondolta Evie, és kis szünetet tartott a beszédben.

– „Jóval azután, hogy a kőműves eltűnt a fal mögött, amit körém épített, hallottam, ahogy tisztítja a kőműveskanalat. Gondos ember volt. Elhivatott. És az órák során, mialatt körbekerített, hallottam, ahogy rakja a téglákat, egyiket a másik után, rácsapja a habarcsot, és elsimítja, rácsapja és elsimítja, és miközben imádkoztam, egyre gyengébb lett a fény, aztán teljesen eltűnt, a képzeletemben egyre nőtt az agyag és a habarcs. Isten felé nőtt.”

Evie megállt az olvasásban, és felnézett.

– Ez Julianne, a Saint Leraux-i remetenő beszámolója 1341-ből – mondta, és folytatta a felolvasást.

– „És nem tudtam megállni, hogy ne úgy képzeljem el a falat, amit épített, a falat, amit körém épített, mintha kívülről nézném. A téglák mint feljegyzések – bekötősor, futósor, fokhegysor, falegyen –, a fal énekelte a kőműves által agyagból, mészből és vízből készített dalt. És a lüktető szív a dal közepén, a fal mögött, csendben együtt énekelt a téglákkal. A szívem Istenhez énekelt.”

Evie becsukta a könyvet.

– Ez – szólalt meg egy fiú a terem közepéről – teljesen beteg.

Mindig akadt valaki, akár lány, akár fiú; Evie minden osztályában mindig volt egy önjelölt provokátor, aki azt képzelte magáról, hogy nem fél semmitől, nem fél attól, hogy megpiszkálja a hagyománytiszteletet, hogy félrelökje az őt etető kezet. Evie felismerte, és örült is neki. Régen ő maga volt ez a fiú, szkeptikus, éleslátó – és fel akarta írni a nevét az osztályterem égboltjára.

– Beteg? – Evie levette a szemüvegét, és megnézte magának a fiút. – Abban a jelentésben, hogy kiváló, vagy abban, hogy szörnyű?

– Szörnyű – grimaszolt a fiú. – Miért engedné bárki is, hogy egész életére befalazzák egy templom oldalába?

– Hit – válaszolta Evie határozottan – és hatalom.

A teremben tapintható volt a szkepticizmus.

– Hadd kérdezzek valamit. – Evie letette a könyvet. – Mire készteti magukat egy ilyen, saját tapasztalatról írt beszámoló?

Ugyanaz a fiú vigyorgott.

– Hogy kikerüljek onnét.

– Folytassa – mondta Evie. – Hogyan?

– Fegyverek – felelt a fiú. – Szerelem. Vagy pénz.

– Vagy e-maillel – poénkodott felbátorodva egy másik fiú. – Ha volt vezeték nélküli hozzáférése.

A diákok nevettek. Evie odasétált a terem egyetlen ablakához, felhúzta a kart, kinyitotta. Aztán megfordult, és a diákok látták, hogy még mindig várja a választ.

– Mi van akkor, ha megírja a történetét? – kérdezte nyugodt hangon Evie. – Mi a helyzet a történelemmel?

A diákok figyelték.

– Amikor nem voltam sokkal idősebb maguknál, egy könyvtáros a kezembe nyomta ennek a remetenőnek az imakönyvét – mondta. – Kicsi volt, meglehetősen kopott, a bőrkötés megszürkült az idők során. A papír ugyan puha volt, de a szavak még mindig elég élesek voltak rajta. De az egyik oldalon az egyik szó eltűnt a margóról.

– Melyik szó? – kérdezte valaki.

– Isten – felelte Evie.

Már a fiú is odafigyelt.

– De hogyan? – kérdezte Evie. – És miért? Miért tűnne el egy szó az oldal egyik oldalán, miközben az összes többi ott maradt?

Vártak a válaszra.

– Ültem Anglia leghidegebb városának könyvtárában, fogtam az imakönyvet, bámultam az oldalt, és kezdett előttem kibontakozni a remetenőnek, ennek a huszonkét éves, cellába falazott lánynak a képe.

– És hirtelen megértettem – mondta Evie. – Julianne dörzsölte le onnan a szót, azzal, hogy hozzáért, mintha csak egy dobot ütött volna. Minden alkalommal, amikor az imának ahhoz a sorához ért. Isten, Isten, Isten. Julianne akkor életre kelt. Akkor ott életben volt.

Evie összefonta a karját a mellkasa előtt.

– De – ellenkezett a fiú – honnan tudja, hogy így történt?

Óriási mosoly terült szét Milton professzor arcán. Akármilyen dörzsöltnek hitték is magukat a diákok, amikor első alkalommal ténylegesen felfogták, milyen bonyulult dolog a múltba tekinteni, megérkeztek ehhez a kapuhoz. Mármint akkor, ha értelmesek voltak. Ha valóban gondolkodtak. Evie átment a termen, a fiú széke mellé.

– Mi a különbség a történelem és a fikció között?

– A tények.

– A tények. – A fiú felé intett a fejével. – Nagyon jó.

A fiú felnézett, látta, hogy Evie komolyan gondolta, aztán elpirulva elkapta a pillantását.

Evie visszament a székéhez, és rákattintott a képre, amit meg akart nekik mutatni. A fekete táblára lógatott vásznon egy füves területen két, mohával benőtt sírkő látszott, mindegyikre a CROCKETT név volt írva nagybetűkkel.

Itt fekszik Louisa, élt 31 évet, meghalt: 1840. augusztus 31.

és két halva született gyermeke

Henry, született 1846, meghalt 1863

Gettysburg, Pennsylvania.

Távol az otthontól.

– Nézzék csak – utasította őket Evie. – Mik itt a tények? – Evie gyengéden ejtette ki a szót, finoman, mintha kissé megromlott volna.

– Itt minden tény – mondta a lány, aki hozzászólt az első órán. – Minden, ami ott van, megtörtént.

– Oké – értett egyet Evie. – Rendben. Na most, hol kezdődik a történelem?

Mindenki újra a sírkövekre nézett.

– Gettysburg – mondta egy göndör hajú fiú.

A szomszédja megrázta a fejét.

– Távol az otthontól.

Evie összefonta a karját.

– Látják?

Egymás után minden diák ránézett. Evie mosolygott.

– Itt van egy tizenhat-tizenhét éves, Henry nevű fiú, aki Gettysburgben halt meg, távol az otthonától. – Evie kipipálta a listát. – Ezek a tények. De maga – a göndör hajú fiú felé intett – megírja majd a csata történetét, és biztos vagyok benne, hogy kiváló és magával ragadó lesz. – Evie teljesen őszintén mondta ezt. A fiú szinte elhitte, hogy megírja majd ezt a történetet; a tanárnő nem viccelt.

– Maga pedig – fordult a lány felé –, talán a lakosság mozgásairól ír majd, arról, hogy a fiúk északról délre történő migrálásának milyen hatása volt a tizenkilencedik század végére Amerikában. Az megmutatná nekünk, mit jelent a „távol otthontól”. Például azt, hogy mit jelent az otthon. Érdekfeszítő.

– Nem csak a fiúk – szólalt meg egy lány Evie-től balra, aki hajfonatait kendőbe tekerve viselte a feje tetején. – Ott kellett vándorolniuk a felszabadított rabszolgáknak is. És vajon számukra – a rosszallás szinte tapintható volt hangjában – mi jelentette az otthont? Azt is figyelembe kell venni.

– Remek felvetés. – Milton professzor a lány felé fordult. – Teljesen igaza van. Itt egy másik történelem.

Összefonta a karját, és az osztály felé fordult.

– A háborúk, a járványok, a sírfeliratok csak azt mondják el, hogy mi történt. De a történelem a köztük lévő repedésekben rejtőzik. A megmagyarázhatatlan, láthatatlan fordulatokban… amikor valaki leengedi a kezét, kinyit egy bizonyos kaput, és átlép rajta. Egy férfi nemet mond igen helyett, amikor két kéz összekulcsolódik egy sötét utcán. Egy huszonkét éves apáca a cellájában, lehunyt szemmel imádkozik, újra, újra és újra megérinti az Isten szót egy később általunk megtalált könyvben, úgyhogy számunkra ebből megmarad az áhítat nyoma. Annak a szónak az eltüntetésében – Evie szünetet tartott – rejtőzik a személy. Ez a történelem.

A lányok és fiúk tekintetében a hitetlenség és az értetlenség szokásos keverékét látta, de volt köztük néhány arc, amely enyhe fintorral tanulmányozta Evie arcát, egy furcsa, aggodalmas nyugtalansággal, amely azt jelezte, hogy pontosan értik, amit mond. Tudták anélkül, hogy fogalmuk lett volna arról, hogy tudják.

Evie összefonta a karját, és a falnak vetette a hátát.

– A mintázat, a mindent elsöprő események, az elkerült és megharcolt háborúk mögött ott vannak a kérdések: Mi lett volna, ha? Mi történt? Hogyan? Tartózkodjanak attól a felfogástól, hogy az átfogó, ellentmondást nem tűrő történelem az idő haladtával kigöngyöl egy szőnyeget: ezután jött ez, ami elkerülhetetlenül vezetett ahhoz. A történelem haladásától, a teleológiától. Semmi sem elkerülhetetlen; minden érintőleges, egyedi – emberi.

Mindenki figyelt.

– A történelem bennünk van. A történelmünk bennünk él. Hajoljanak mélyre, és figyeljenek, ez a dolguk. Nem az a lényeg, hogy éltek – nyomatékosította. – Hanem az, hogy hogyan.

A diákokra mosolygott, utat mutatott nekik, és remélte, hogy követni fogják.

– A hősök olyan emberek, akik nagyobbak a korszaknál, amelyben élnek. A többség – a diákokra mosolygott – nem ilyen. A történelmet időnként alakítják a hősök, mi viszont állandóan. Mi, az emberek, akik botladozunk, hűség, makacsság, hit vagy félelem okán akadályozzuk vagy segítjük a hőst. Mi vagyunk azok, akik felépítik a falat – és azok is, akik áttörnek a falakon. Az emberek a fényképek szélén. A figyelő emberek. A tömeg. Maguk.

Mindenki Evie-re figyelt.

– Ezért először ismerjék meg saját magukat – fejezte be az előadását. – Azután nézzenek vissza a múltba, utána jelentsenek róla.

Az osztály egy pillanatig még feszült volt, aztán kiengedett. Akármilyen régóta tanított is, Evie még mindig imádta ezt a pillanatot. Valóban elkezdődött a tanulás. Evie kinyitotta az ajtót. Feléjük intett.

– A szerdai viszontlátásig.

Miután a diákok összepakoltak, és kimentek a teremből, a beálló csendben Evie szeme a Crockett-szigeti sírokra esett, amelyek még mindig ott voltak kivetítve a terem elején. Evie sűrű ködben készítette a fényképeket, és a sírok kivésett betűit a szürke levegő és a talajon a fényes fű kiemelte, az ismerős szürke halmok egymás felé hajoltak, mintha egy húg és báty mesélnék egymásnak a titkaikat, a Milton-gránitok mellett, a kövek mellett, amelyektől álmában az anyja minden reggel elfordította a fejét.

Evie megborzongott.

Ismerd meg magad? gondolta. Ha-ha.

A fotón nem látszott az aprócska sírkertet körülvevő, zuzmóval fedett korlát, amely alatt Evie és az unokatestvérei áttornázták magukat, hogy a sírok között játszhassanak. A síroktól a mezőkön át a Nagy Házig tartó ösvény sem látszott; Evie kislány korában a mezőn rejtőzött el, ott ült cigarettázva az unokatestvéreivel, húszévesként ott feküdt éjszakánként, más szigetekről jött fiúkkal csókolózott, nevetett, amikor a bogáncsok beleakadtak a hajába – egyike volt a Crockett-szigeti Miltonoknak. A tenger felé meredeken lejtő sziget, a gránit tengerparttól gránit tengerpartig elterülő két és fél négyzetkilométernyi, 160 hektárnyi lucfenyő, a hely, ami az övék volt, ami senki máshoz sem tartozott.

A fotón nem szerepelt nagyanyja, Kitty Milton, a Nagy Ház előtti zöld padon ülve, az előtte lévő pázsitot fürkészve, vagy Evelyn nagynénje a ház előtti gránitlépcsőkön, vagy Joan, az anyja, aki a két nő között állva azt mondja…

Evie.

Mi az? gondolta Evie türelmetlenül. Hármójuk csendes, a fotón vele szembeforduló, gyepre lenéző képe most olyan tisztán rajzolódott ki Evie képzeletében, hogy egy konkrét emlék erejével hatott, mintha rábukkant volna a csend okára, ami látszólag úgy élt közöttük, mint egy fogadalom, mint egy párbajra hívó, földre dobott kesztyű. Mintha valami történhetne abban a pillanatban. Mintha valami éppen történt is, csak Evie nem képes meglátni.

Olyan türelmesen, mint egy kasszafúró, Evie egész pályafutása során azon dolgozott, hogy életeket csalogasson elő naplókból, receptekből, sírfeliratokból, apró, megmagyarázhatatlan pillanatokból próbálta felvázolni egy kor teljesebb képét, az oldal szélén lévő lányokra koncentrálva, azokra a nőkre, akik nem voltak hősnők, akikhez nem tartozott történet. Az általános nézet szerint a szakterületén Evie a legjobbak egyike. De ez a három nő. Evie részletesen le tudta írni anyja fejének lassú fordulását, nagynénje türelmetlen kezét borsófejtés vagy a piknikkosár pakolása közben, nagyanyját, amilyen kecsesen tudott hajóra szállni; mégis, semmilyen alkalmi ismerősnek nem tudta volna elmondani, mi hajthatta a három nő bármelyikét, a Szigetet leszámítva.

(A nagyanyja azt szokta mondani, hogy semmi sem egyszerű. Hacsak nem vagy hős, hitvány alak vagy egyszerűen csak együgyű.)

– Ó, az isten szerelmére. – Evie lecsukta a laptopot, eltűntek a sírok és a sziget.

Itt állt az osztályteremben, és csakúgy, mint a diákjai, vágyott egyetlen pillanat bizonyosságára, ahogy a régi történetek elmondják. Minden élet alján volt egy mag, minden esemény kezdete, a pisztolylövés, Ferenc Ferdinánd meghal, világháború – egy ok. A szívbe fészkelődött mag, amelyből kicsírázik egy élet, és meg is lehet magyarázni.

De ez kitaláció volt, fantázia. Evie tudta, hogy a hallgatás gyakran átrepül egyik családról a másikra, és ott megtelepszik. Lassú, megmagyarázhatatlan, gyökér nélküli dühök növekednek. Nincs semmi különös, nincs semmi sztori. A történelem tanulmányozása világosan, évről évre azt tanította neki, hogy az évszázados sötétségből előhúzhat egyedi pillanatokat, rámutathat az időben egy pontra, egy naplóban egy sorra, az egyedi módra, ahogy egy cipő megkötésére szolgáló kék szalag foszlott, összefűzheti őket, és kijelentheti: Ez történt.

A történelem pedig hanyatt vágja magát, és csak kacag és kacag.

Öt

AZ ÉV SZÍNEI CSENDESEN körbejártak. A nyár kiforogta magát zöldből aranyba, majd szürkébe, aztán megnyugodott, fehéren megpihent az év alján, ringatta a tél sötétjét, lassan, sötétbarnán, egérszürkén visszaforgott, majd egy nap a zöld susogás, a legvilágosabb zöld, puha, napról napra egyre zöldebbé vált, amíg csak hirtelen, valószínűtlenül, ismét tavasz lett. A kinyomtatott és lábtörlőkre dobott újságok, az utcai plakátok fölött virágzottak a hársfák, a vadgesztenyék növesztették tüskés termésüket, kemény, zöld díszekként lógtak lefelé a nagy, fekete ágakról Berlin fölött. Hitler bevonult a Rajna-vidékre, Franco Madridba menetelt, Mussolini Etiópiát bombázta, mérgező esőt bocsátott rá, és kijelentette, hogy Olaszország fennhatósága alá tartozik.

1936 áprilisának végét írtuk.

– Igen, rendben – felelte Elsa az apjának, és lement a három lépcsőfokon, apja pedig becsukta a bejárati ajtót. Hideg tavaszi nap volt, a vaskerítés tetejét súroló nap fénye egyáltalán nem melegített. Elsa a sáljába fúrta az állát.

Az út túldoldalán Frau Müller állt lakása szűk ablakában, keze a függönyön. Leplezni sem próbálta, hogy Elsát és az apját figyeli.

Elsa a kezével intett neki. Az idős nő meg sem moccant. Bernhard Walser lassan lement a lépcsőn, és megállt Elsa mellett a házuk előtt.

– Frau Müller – mondta a nőnek. – Guten Morgen.

A nő biccentett, fejet hajtott, majd behúzta a függyönyt.

– Induljunk. – Walser Elsába karolt, és határozottan elvezette onnét. – Biztosan nem vette észre, hogy intettél.

Elsa megszorította az apja karját.

– De látta.

Walser nem felelt.

– Ő tanított fánkot sütni – mondta Elsa, és megpuszilta az apját. – Minden szombaton.

– Félrevezették szegényt.

– Tschüss, apa – suttogta Elsa, és gyorsan elindult a Tucholskystrassén.