Copyright © 2024 Disney Enterprises, Inc., and Pixar. All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Fate be changed

ISBN: 978 963 584 908 6

Fordította: Nagy Linda

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki koordinátor: Magyari-Ésik Zsófia

PROLÓGUS

A DunBroch klán hercegnője hunyorgott, hogy élesebben lássa a különös formájú csomót a fa törzsén. Mikor két hete itt járt, úgy harminc lépésről telibe találta. Most ötven lépésre állt tőle. Ha innen eltalálná, ő lehetne a Felföld legjobb íjásza. Az sem számít, ha nincs szemtanúja.

Merida leengedte a vállát, és próbált lassan, nyugodtan lélegezni. Igyekezett teljesen kizárni a kósza erdőjárók által csapott zajt. Csak ő volt és a fatörzs. Erre a pár percre a külvilág megszűnt létezni.

Célba vette a csomót, a közepére összpontosítva. Hátranyúlt egy nyílvesszőért, és kihúzta a tegezéből. Óvatosan megfeszítette az íjat, ahogy az apja tanította kislány korában. Ha túlzottan megfeszíti, az eltérítheti a nyílvesszőt a célponttól.

Belehelyezte az íj húrját a nyílvessző végén lévő mélyedésbe, hátrahúzta, és…

– Merida hercegnő!

– A fenéb… – Merida elhallgatott, mielőtt a szitokszó elhagyta volna a száját.

– Merre van, hercegnő?

Merida feszülten felsóhajtott, majd a hang irányába fordult.

– Itt, Thomasina – felelte a királyné egyik szolgálójának. – Mi történt? – kérdezte, bár pontosan tudta, mi járatban van Thomasina és ki küldte ide.

Egy pillanat múlva Thomasina előbukkant a hegygerinc felett.

– Ó, hát itt van, hercegnő! – fújtatott kissé a mászástól kifáradva. – Azonnal velem kell jönnie. Rendbe kell szednie magát a vacsorához.

Merida a homlokát ráncolta. Azt gondolta, azért küldték érte a szolgálót, hogy tanulni hívja, és nem azért, hogy a vacsorához készülődjön.

– Most? – nézett fel az égre. A nap még magasan járt. – De hiszen nincs még vacsoraidő.

– A királyné kérése, hogy mosakodjon meg és öltse fel az ünnepi kockás ruháját – felelte a lány.

Merida kérdőn felszegte a fejét.

– Ugyan miért?

Azt a ruhadarabot csak nagyon különleges alkalmakon viselte. Miért akarná a királyné, hogy felvegye a vacsorához? Azért, hogy civakodó fivérei bepiszkolják az éppen aktuális menüvel?

– Tán elfelejtette, kisasszony? A Sinclair királyság királynéja és királya a kastélyban tölti az estét. Az édesanyja szeretné, hogy a legnemesebb öltözékét viselje és a legjobb formáját hozza – tette hozzá nyomatékosan.

– A francba! – kiáltott fel Merida.

– Na de hercegnő! – tiltakozott Thomasina.

– Elnézést – sóhajtott Merida. Teljesen megfeledkezett Sinclairék érkezéséről és az ezzel járó kötelességeiről.

Merida megvetette a hercegnőkre és különösen a megjelenésükre vonatkozó szabályokat. Az anyja számtalan előadást tartott a királyi származásából adódó kötelezettségekről, amelyek fontos része a családi egység, amit képviselni kell a látogatóba érkező uralkodók előtt. A Sinclair klán épp oly rettegett volt Kelet-Skóciában, mint a DunBrochok északon.

Viszont legalább nem kell sokat beszélni a vacsoránál. Az anyja elvárja majd, hogy kezes bárányként, csendben üljön az asztalnál, míg a szülők megvitatják az uralkodói témákat. Ő pedig szépen követi az anyját mindenben: vele együtt nevet majd, s amikor higgadtan ül, úgy tesz ő is.

Mindent Elinor királyné kedve szerint.

Bizonyára nem nem tetszene az anyjának, ha a lánya erdőszagúan ülne asztalhoz, ezért aztán ujjaival átfésülte a haját, kiszabadítva belőle pár kósza ágacskát.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha megfürdök – morgott Merida. Felmarkolta az íját és a tegezt, majd elindult Thomasinával a DunBroch-kastély irányába.

Nagy volt a sürgés-forgás, amikor Merida megérkezett. Kerülgette a szolgákat, akik különböző vásznakat, tányérokat és egyebeket cipeltek a nagyterem díszítésére. Hiába fogadkozott az anyja, hogy ő bizony nem akarja lenyűgözni a vendégeket, Merida épp elég ilyen alkalmat ült már végig, hogy tudja, pontosan erről van szó. A siker a vacsorát követő elismerő pletykákban volt mérhető, amely a szomszédos klánok között terjedt ilyenkor.

Merida gyorsan a szobájában termett, levakarta magáról a koszt, majd az öltözködőasztal előtt ülve hagyta, hogy a szolgálók elkészítsék a haját és a ruháját. Zabolátlan tincsei nem engedelmeskedtek könnyen, ezért fél óra után Merida megkérte a szolgálót, hagyja inkább. Jobb kusza hajjal megjelenni a vacsorán, mint elkésni.

Végül az egész felhajtás hiábavaló volt.

Merida elegánsan felszegett fejjel belépett a nagyterembe, s csak akkor tudta meg, hogy a Sinclair klán a rossz időjárás miatt nem érkezett meg időben, és mégsem csatlakozik hozzájuk estére.

– Nicsak, valaki nagyon kiöltözött a vacsorához! – köszöntötte Meridát Fergus király egy fácáncombbal a kezében.

Merida az asztalnál egytől-egyig hétköznapi viseletben sorakozó családtagjaira meredt.

– Miért nem szólt senki, hogy nem érkeznek meg a vendégeink? – szegezte nekik a kérdést. Az apja csak még jobban mulatott rajta. – Megyek, átöltözöm – méltatlankodott Merida, és sarkon fordult.

– Ne butáskodj – szólt rá az anyja. – Gyere és foglalj helyet, mielőtt kihűl az étel.

– Nem bánom, ha hideg a fácáncomb – felelte a hercegnő, és elindult a nagyterem ajtaja felé. – Torkig…

– Merida! – kiáltott rá Elinor királyné tekintélyt parancsoló hangon.

A hercegnő megtorpant. Ügyelve rá, hogy mozdulata tükrözze ellenszenvét, megfordult, de nem szállt vitába egy ilyen apróság miatt. Nagyon jól tudta, mely csatákat érdemes megvívnia az anyjával. A skót kockás ünnepi ruhában való fácánevés nem tartozott ezek közé.

Vonakodva letelepedett az asztalhoz, és ügyesen kitért a fivére felől repülő borsószem útjából.

– Fiúk! – kiáltotta.

– Harris, Huber, Hamish, ma ne! – szólt közbe az anyjuk.

A kis, vörös hajú hármas ikrek egyszerre húzták ki magukat a székükben, ártatlan arcot vágva. Így úsztak meg mindent. Senki sem tudott ellenállni gyermeki bájuknak.

Merida kiszabadított egy eltévedt borsószemet a hajából, és nekilátott a vacsorának. Be kellett látnia, hogy anyjának igaza volt. A fácán, a borsó, a párolt kelkáposzta és a zablepény melegen az igazi. Mohón lapátolta az ételt, most vette csak észre, mennyire megéhezett az egész napos íjászkodás után.

Szűkszavúan válaszolgatott anyja kérdéseire a délutánját illetően, majd a beszélgetést gyorsan a Sinclair klán királyára terelte. Ám amikor szóba került Sinclair hercegnő közelgő esküvője, már bánta, hogy nem lehet odakint, nyilai társaságában. Rosszul volt az esküvő témától. Nem fért a fejébe, miért hagyná egy fiatal lány, hogy odaláncolják valakihez, mielőtt még lehetősége lett volna élni.

– Nincs jobb téma a vacsorához? – méltatlankodott Merida.

– Mi lehetne jobb téma a szerelemnél? – kérdezte az apja, és fülig érő szájjal előrehajolt. – Meséltem már, hogyan ismerkedtem meg anyátokkal?

– Kérlek, apa, épp elégszer – forgatta a szemét a hercegnő.

– Ugyan már, hiszen ez a családod története, Merida! – kiáltotta a király, majd az ikrekre nézett.

– Figyeljetek, fiúk, nagyon izgalmas.

Merida mélyet sóhajtott.

– Úton voltál a MacCameron klánhoz, hogy üzenetet kézbesíts a klánfőnöktől – mormogta gépiesen.

– Szóval éppen úton voltam a MacCameron klánhoz – kezdte az apja vele egy időben –, hogy hírt vigyek a DunBroch klán vezetőjétől – mesélte lelkesen, s újabb fácáncombot emelt fel a tányérjáról. Merida anyjához fordult, aki engedékeny mosollyal válaszolt, majd a férjére szegezte a tekintetét. – Tudniillik – folytatta a király távolba révedő tekintettel – azokban az időkben a DunBroch klán Douglas MacCameron király uralma alatt állt. Mialatt mi… barátságban voltunk – hebegett, miközben a fácáncombbal a kezében hadonászott –, a klánjaink…

– …viszonya nem volt a legjobb – fejezte be Elinor királyné.

– Barátságos vetélytársak voltunk – helyesbített Fergus király.

Elinor forgatta a szemét.

– Ha te mondod.

– Hol is tartottam? – kérdezte Fergus.

Merida tovább fűzte a történetet.

– Szóval a klánfőnök üzenetével tartottál a MacCameronokhoz, amikor egy nyúl megrémisztette a lovadat. Nagyot zuhantál, beverted a fejed egy sziklába, anya pedig felsegített, és addig ápolt, amíg fel nem épültél, s eközben egymásba szerettetek. Vége.

– Nem, nem, kihagytad az összes jó részt! – ellenkezett az apja.

Merida fújtatott. Egészen pici kislány kora óta hallgatta apja kedvenc történetét. Illetve második kedvenc történetét; az első ugyanis az volt, amikor puszta kézzel győzedelmeskedett egy veszedelmes medve, Mor’du felett.

– Nagy jelentőségű, nemes küldetés volt ez – folytatta az apja –, a klán vezetője legkedvesebb fiaként s legbizalmasabb katonájaként küldött az útra, tudta, hogy késedelem nélkül eljuttatom az üzenetet Douglas királynak.

– Arra nem számított, hogy egy nyuszika fog megakadályozni ebben – ugratta Merida.

– Így igaz! – kiáltott fel Fergus király, majd olyat csapott az asztalra méretes tenyerével, hogy a víz is megremegett a serlegében. – Az a kis nyuszika villámtempóval lőtt ki a fa mögül, a frászt hozva a lovamra. Mintha maga a Loch Ness-i szörny vett volna üldözőbe. Minden erőmmel tartottam a szárat, de mégis sikerült levetnie a hátáról.

– Így láttam meg apátokat először. A földön kiterülve, mint egy sebzett vad – mondta Elinor királyné.

– Te nagyon bátor voltál – tette hozzá Fergus büszkeségtől párás szemmel. – Felismerted a DunBroch-tartánomat, de ez sem tántorított vissza.

– Majd idővel eszembe jutott, hogy barátságban vagyunk a DunBroch klánnal – szólt közbe Elinor királyné.

– Felsegített a lovára, és elhozott a MacCameron-várba. Természetesen sokan a klánból magamra hagytak volna az erdőben a sebesüléseimmel. – Merida apja az anyja kezéért nyúlt, és a tenyerébe zárta. – Neki köszönhetem, hogy felépültem, holott nem is volt képzett ápoló.

– Úgy éreztem, felelősséggel tartozom érted – mondta a királyné.

– Szerintem mást éreztél irántam – válaszolta a király huncutul csillogó szemmel.

– Ó, Fergus – suhintotta meg Elinor királyné a férje tenyerét, miközben arca úgy vöröslött, akárcsak a lánya fürtjei.

Hiába panaszkodott Merida, a történet ezen pontján a sokadik hallgatás után is mindig mosolyra húzódott a szája. Ránézésre sokan azt mondanák, a szülei nem összeillő pár, ő azonban egy valamiben egészen biztos volt: a szülei szenvedélyesen szeretik egymást, és ezzel apja gyakran el is büszkélkedett.

– Egy nap te is a férjeddel civakodsz majd – fordult Elinor a lánya felé.

Merida felcsattant.

– Ha rajtam múlik, biztos nem.

– A családunk tagjaként kötelességed úgy házasodni, hogy döntéseddel több uralkodói felelősséget vállalj, és fenntartsd a békét a klánok között. A királyságunk függ ettől, Merida. Ez a sorsod.

Az anyja hangja határozottan csengett, de Merida nem engedte megfélemlíteni magát egy ilyen életbevágó döntéssel kapcsolatban.

– Ezt nem tudom elfogadni – mondta. – Kell hogy legyen más módja is a béke fenntartásának, mint a házasság. Azt sem értem, egyáltalán miért kellene törődnöm az egésszel. Mások is segíthetnek a királyság irányításában.

A szülei összenéztek, s ez nyugtalanította Meridát, aki folytatta volna védőbeszédét, ám ekkor Hamish éppen elcsent egy édességet a tálról, majd egy mozdulattal a padlóra rántotta az egészet.

Kitört a káosz. A kutyák pillanatok alatt felfalták az összes édességet, mielőtt bárki is megmenekíthette volna a padlóról. Harris és Hubert felpattant a székéről, és őrült szaladgálásba kezdett az ebédlőben. A nagy rohanásban egyszer csak Maudie-ba ütköztek, az égbe repítve a nevelőnőjük kezében lévő kenyereskosarat.

A kutyák nagy erőkkel megrohamozták a kenyeret.

– Fiúk! – süvített Merida anyja.

Fergus király közben kuncogva figyelte a kavarodást, és szórakozottan nyúlt egy újabb fácáncombért, majd leöblítette egy korty mézsörrel.

Ilyen egy tipikus este a DunBroch-kastély vacsoraasztalánál. Merida ekkor még nem is sejthette, hogy hamarosan ezek a lármás vacsorák okozzák majd számára a legkisebb fejfájást.

ELSŐ FEJEZET
Merida

Három hónappal később

Merida szíve hangosan kalapált, ahogy anyja után lépdelt.

Kíváncsi tekintetek hada meredt rá, miután szemtanúi voltak élete eddigi legnagyobb lázadásának. Felkészült anyja haragjára, amikor a lánykérésére rendezett Játékokon előhúzta az emelvény alá rejtett íját, hogy maga is versenybe szállhasson.

De nem törődött vele.

Fittyet hányt az őt körülvevő bamba alattvalókra. Egyáltalán nem érdekelte, mit gondolnak róla ezek az emberek. Fogalmuk sem volt róla, milyen teher nehezedik rá a király lányaként. Az alattvalók gondtalanul élvezhették a Játékokat anélkül, hogy a szabadságuk forogna kockán.

Merida emelt fővel közlekedett, megingathatatlanul haladt át a téren, be a kastélyba, majd a nappaliba. Amint a szobába értek, anyja becsapta az ajtót, és kifakadt.

– Torkig vagyok veled! – fortyogott.

– Hiszen te kényszerítettél!

A királyné az ajtóra mutatva folytatta:

– Szégyent hoztál rájuk. Ahogyan rám is! Már megmondtam, hogy ez a házasság a sorsod. Felelősséggel tartozol a királyságért!

– Ez nem igazságos! Nem tehetek róla, hogy ebbe a családba születtem. Miért kell elszenvednem a következményeit valaminek, amit sosem kértem?

A vita egyre hevesebbé vált, egymás szavába vágtak, mialatt kétségbeesetten próbálták megértetni magukat a másikkal.

– Nem kényszeríthettek arra, hogy megházasodjak! – üvöltött Merida.

Kihúzott egy klémort az állványból, no nem mintha használni szerette volna, csupán csak megnyugtatólag hatott rá a tenyerébe nehezedő súly. Úgy érezte, az anyja nem érti meg. A királyné mindig is arról álmodott, hogy egy nap a lánya is olyan előkelő, finom úrihölgy lesz majd, mint ő. Merida azonban sosem vágyott ilyen életre. Szabad akart lenni.

Imádta lóháton átszelni a völgyet, miközben a hajába kapott a szél. Örömteli izgalom fogta el, amikor ötven lépésről célba talált a nyilával vagy fivéreivel hempergett a sárban.

Az apja kicsi kincse volt, viszont sosem volt az a jól nevelt hercegnő, akit az anyja elképzelt.

A hosszú évek során eltemetett sok harag és keserűség most előtört Merida szavaival, bár tudta, hogy túllőtt a célon. Anyja nem ezt érdemelte tőle.

De nem tudta megállni. Túl sokáig fojtotta el ezeket az érzéseket magában, és lám, mi lett az eredménye? Az anyja most azt hiszi, hozzáadhatja egy ostoba idegenhez, csak mert célba talált a nyila. Hát ennyit ér ő a szülei szemében?

Nem állt kötélnek.

– Úgy viselkedsz, mint egy gyerek – kiáltotta az anyja.

– Te pedig igazi szörnyeteg vagy! – vágott vissza Merida.

Átviharzott a termen, és a faliszőnyeg előtt termett, amelyen anyja évek óta dolgozott, és beledöfte a kardot.

– Merida! – kiáltott fel az anyja döbbenten, mire a lány megforgatta a kard hegyét az anyagban. – Elég volt, hagyd abba!

Ő azonban már nem tudott tiszta fejjel gondolkodni.

– Sosem leszek olyan, mint te! – üvöltötte. – Inkább meghalok, de nem leszek olyan, mint te!

Letépte a szőnyeget, hatalmas lyukat hasítva a közepébe.

Erre az anyja megfogta lánya szeretett íját, és a tűzre hajította. Merida úgy érezte, a szíve szakad meg, és kiviharzott a szobából. Pillanatok alatt az istállóban termett, és felpattant Angus hátára.

– Gyí! – kiáltott, az oldalához szorította a csizmáját, megrántotta a gyeplőt, és a ló kilőtt az istállóból.

A Játékok hangjai egyre halkultak, de nem vágyott vissza. Élvezzék csak. Most egyedül kell lennie.

Nem tudott uralkodni a könnyein, átkarolta Angus nyakát, és keservesen zokogott, miközben sebesen vágtattak át a völgyön. Görcsösen rázta a sírás, az elkeseredettség csak úgy mardosta a szívét. Ahogy távolodtak, a düh, a csalódás és a fájdalom nőttön-nőtt, táplálva könnyeit.

Nem tudta kiverni a fejéből az anyja haragját, de még ennél is elkeserítőbb volt az apja arcára kiülő csalódottság emléke.

Mire számítottak? Azt várták, hogy minden a terveik szerint halad, és szó nélkül hozzámegy ahhoz a szerencsétlenhez a Dingwall klánból? Vagy ahhoz a beképzelt Macintosh fiúhoz? Hát egyáltalán nem ismerik őt a szülei?

Amint kiért a völgyből, meggondolta magát, és mégsem fordult vissza. Tovább vágtatott a messzeségbe, egészen az erdő mélyébe. Az alacsonyan lógó ágak az arcát csapdosták, a kusza ágak a bőrét karcolták és a haját húzták.

Ekkor Angus hirtelen megtorpant, lecövekelt, Merida pedig a lendülettől előrezuhant, és nagy puffanással földet ért.

– Angus! – kiáltott vádlón.

A ló azonban, mintha mit sem hallott volna, vadul keringett, nyerített és fújtatott, mint akit szellem szállt meg.

Élénk szél támadt. Merida félresöpörte a haját az arcából, és feltápászkodott a földről.

– Mi a …? – nyögött fel, majd lassan körülnézett, és döbbent csendben bámulta a körülötte tornyosuló kőtömböket. Angus körbevágtázta a sziklák által alkotott kört, elégedetlensége jeléül patájával kaparva a földet.

Merida elindult felé, amikor egyszer csak különös zajra lett figyelmes. Megpördült, megpróbálta beazonosítani a hang forrását, és ekkor megpillantott egy apró, lebegő kék gömböt.

– Egy lidérc – suttogta.

A legtöbben nem hittek a mágikus lényekben. Babonának vélték az ilyesmit. Ő azonban kislány kora óta meg volt győződve róla, hogy léteznek. A legenda szerint a lidércek elvezetik az embert a sorsához.

Mi volt az esélye, hogy egyszer – ráadásul éppen a Felföldi Játékok napján – megjelenik előtte egy? Ez nem lehet véletlen.

A lebegő fény váratlanul megsokszorozódott.

– Gyere, Angus! – szólt oda halkan a lovának, aki felnyerített, és a fejét rázta. – Angus! – parancsolt rá határozottabban, és követte az apró fényeket, ügyelve, nehogy szem elől veszítse őket.

Lábujjhegyen lépkedett az erdei talajon az apró, lebegő tündérek után, miközben figyelt, nehogy elcsússzon. Olyan mélyen bemerészkedtek az erdőbe, mint még soha azelőtt, de Angus lépteinek hangja biztonságérzettel töltötte el. Az erdő egyre sűrűbb lett, ahogy bolyongtak, és a göcsörtös, szálkás ágak végeláthatatlanul tekeregtek felettük.

Végül megérkeztek egy tisztásra, ahol eldugott kunyhó árválkodott.

Vajon miért vezette ide a lidércfény? – merengett. Óvatosan az ajtóhoz lépett, és meglepte, hogy nem volt zárva. Kitárta, és máris a sötét kunyhóban találta magát. Megdöbbent a látványtól, ami bent fogadta: megszámlálhatatlan faragott famedve sorakozott a házikóban.

– Kerülj beljebb, és nézz csak körül!

Merida a hang felé kapta a fejét.

Alacsony, ráncos öregasszony állt egy nagy faszobor mellett.

– Kiálts, ha megtetszik valami, ma minden féláron van.

– Ki vagy te? – kérdezte Merida.

– Csak egy szerény fafaragó.

Az öregasszony egy szempillantás alatt mellette termett. Felfoghatatlan volt, hogy ért oda ilyen gyorsan. Körbevezette a portékák közt, és megállt egy lenyűgöző szobornál, amely lazacra vadászó medvét ábrázolt. A testvérei bizonyára nagyon örülnének egy ilyen játéknak – gondolta Merida –, egészen addig, míg darabokra nem törnék.

Susogás ütötte meg a fülét.

Megfordult, és meglátott egy szalmaseprűt, amely lebegve táncolt körbe a szobában.

– A seprűje! – kiáltott a lány.

A döbbenettől alig hallotta az öregasszony válaszát. Volt valami nagyon furcsa ebben a helyben, valami, amit nem tudott megmagyarázni.

Merida megpillantott egy varjút, ez látszott az egyetlen dolognak a kunyhóban, amit nem fából faragtak. De mikor alaposabban szemügyre vette, látta, hogy a madár él.

– Á-á! – intette le az öregasszony. – Az ki van tömve.

Merida a varjú csőre felé nyúlt, mire az megcsípte.

– Nem bámulj már – károgta a madár.

A lánynak elállt a lélegzete – a varjú beszél!

Az állat nagyokat csapott a szárnyával, és tovább károgott. A lányt egyszerre öntötte el a zavar és a félelem. Mi történik vele? Ez nem lehet a valóság.

Aztán lassacskán kezdte megfejteni.

– Te boszorkány vagy – fordult az asszonyhoz.

– Fafaragó! – válaszolt az dalolva.

Merida ekkor már biztos volt benne. Kezdettől érezte, hogy van valami nagyon különös, már-már misztikus ebben az eldugott erdei kunyhóban. Mindig úgy képzelte, hogy nagyon megrémülne egy valódi boszorkány láttán, azonban most egész mást érzett. Felcsillant benne a remény.

– Ezért vezetett ide a lidércfény – motyogta.

– Faszobrász! – károgta az asszony, nyomatékosítva művészi képességeit.

– Te fogod megváltoztatni a sorsomat! – Merida alig tudta leplezni izgatottságát. Hirtelen mindent megértett: a fénytündérek egy varázserővel rendelkező boszorkányhoz vezették, aki mindent megváltoztat majd. – Tudja, az anyám…

– Nem vagyok boszorkány! – vágott közbe az asszony – Folyton csak ezek az elégedetlen ügyfelek. Ha semmit nem akarsz vásárolni, menj innen – rikácsolta, azzal megrázta az ujjait, mire tucatnyi fegyver tűnt elő a semmiből.

Merida hátrahőkölt, a szíve heves zakatolásba kezdett a csillogó pengék láttán. Fejszék, pallosok, tőrök hegyei meredtek felé.

Ahogy hátrált, elbotlott egy sámliban, kiesett az ajtón, amin keresztül vakító napfény áradt a szobába.

– Tűnés a házamból! – visított a boszorkány.

– Megveszem az összes szobrot! – vágta rá a lány, és gyorsan kioldotta a nyakában lógó láncot. Még kislányként kapta, a medálon a DunBroch-címerrel, s rajta a három medvével. A fegyverek erre a földre zuhantak. A boszorkány a medál után kapott, de a lány elrántotta. – A faragványokat kérem… és egy bűbájt – jelentette ki Merida határozottan.

– Rendben – bólintott az öregasszony. Kitépte a lány kezéből a láncot, és a tisztásra lépett. Megfordult, és Meridát is csalta vissza a kunyhóba, de ő egy tapodtat sem mozdult az ajtó mellől. Némán bámult maga elé.

Amikor újra beléptek az ajtón, a szobrocskáknak csupán hűlt helye volt, és a medve is szőrén-szálán eltűnt.

A boszorkány egy történetbe kezdett valami hajdani hercegről, de a lány szinte egy szavát sem hallotta. Igyekezett úrrá lenni zavarodottságán. Egy fekete vasüst állt a szoba közepén. Az asszony tapsolt egyet, mire tűz gyúlt az üst alatt, ő pedig folytatta a történetét a hercegről, aki sorsfordító bűbájért folyamodott hozzá.

Már megint ez a szó. Sors. Visszhangzott a fülében.

– Az anyám azt hiszi, tudja, mi van megírva nekem, de téved.

– Valóban? – kérdezte az asszony és kíváncsian vizsgálgatta a lány arcát. – Azt akarod mondani, hogy az anyád irányítani akarja a végzetedet?

– Igen, de nem hagyom neki. Egyszerűen nem érti, mennyi teendőm van még, mielőtt férjhez megyek. Ha egyáltalán megházasodom valaha. – Merida járkálni kezdett a szobában. – Túl gyorsan történik minden. Szabadságra vágyom! Több időt kérek. Nem láncolhatnak oda valakihez, ezt nem tűrhetem.

– Tehát több időt kérsz? – az asszony megérintette az arcát az ujjával. – Időt – mormolta – és egy másik végzetet.

Merida bólintott.

– Kigondoltam egy bűbájt számodra, de úgy hiszem, van egy másik, amely jobban illik a helyzethez. – Azzal előhúzott a köntöséből egy üvegcsét, és a tartalmát más különös tárgyakkal együtt az üstbe öntötte.

A főzet sistergett és durrogott. A boszorkány tapsolt egyet Merida bekötött szeme előtt, akit átjárt az üstből áradó ragyogó fény energiája. Kívülről beszűrődött Angus nyerítése, aki rémülten toporgott odakint.

– Lássuk csak, mivel van dolgunk? – folytatta a boszorkány, és kovácsfogóját a bugyborékoló főzetbe merítette. Egy kis darabkát emelt ki belőle, és az asztalra helyezte.

– Ez egy sütemény? – kérdezte Merida hitetlenkedve, és a homlokát ráncolta.

– Nem kéred?

– De igen!

Kételkedett benne, hogy a sütemény megválthatja a életét. Gyorsan megkérdezte a boszorkányt, hogy ez segít-e majd megváltoztatni az anyját. Ha többé nem ragaszkodna mereven a hagyományokhoz, talán már nem kényszerítené őt a házasságra sem.

– Bízz bennem, hatásos lesz – biztatta a boszorkány. Egy kis kendőbe csomagolta a süteményt, és átnyújtotta a lánynak.– Add át édesanyádnak, és meglátod, teljesen megváltozik. Te pedig megkapod a hőn áhított időt, mielőtt férjhez adnak. Most pedig indulj! – Meridát az ajtó felé terelte, és közben hosszan magyarázott neki, így a lány teljesen megfeledkezett a szobányi megvásárolt szobrocskáról. Már csak a süteményre tudott gondolni, és szüntelenül annak varázserején merengett. Ez a látszólag hétköznapi finomság egy boldogabb jövő záloga lehet.

A mellkasához szorította a kis csomagot, és elindult Angus felé.

Úgy tűnt, mintha a boszorkány hozzá beszélt volna.

– Mondtál valamit? – vetette oda félvállról Merida. Ám amikor megfordult, az ágaktól benőtt kunyhó köddé vált, és újra a magas kőtömbök között találta magát. – Hogy lehetséges ez? – pihegett.

Hogy került újra ide? Vagy egy tucat lépést tett, mire a kunyhóhoz ért. Rosszul emlékszik talán?

De mit számított ez most! A kezében tartotta a kulcsot, amely új ajtókat nyit az anyjával való viszonyában.

Ám amikor fontolóra vette a visszatérését a kastélyba, egyre jobban nyugtalanította a gondolat, hogy hiába a bűbáj, az anyján kívül semmi sem fog megváltozni.

Hiába lesznek elfogadóbbak a szülei, a népe évszázados hagyományai nem válnak semmivé. Mit sem változnak az urak, akiknek meggyőződése, hogy fiaik méltók Merida kezére, fittyet hányva a lány érzéseire.

Mindez nem csak az anyjáról szólt. Sokkal többről. Arról, hogy hol van az ő helye a világban.

Ha a varázslat meg is változtatja az anyját, attól még ő marad DunBroch hercegnője, a hagyomány pedig úgy diktálja, hogy a hercegnőnek meg kell házasodnia. Ahogy anyja is mondta: sorsa a születése pillanatában eldőlt.

Ha szeretné átvenni az irányítást az élete felett, akkor bizony neki kell megváltoznia, és nem az anyjának.

A tenyerében lapuló csomagra meredt.

Remegő kézzel kicsomagolta a kendőből a falatnyi süteményt. Miközben a szájához emelte, úgy érezte, majd kiugrik a szíve a helyéről.

– Ezzel a falattal visszanyerem az életemet – suttogta, és beleharapott.

Fintorgott az intenzív, fanyar íztől. Pedig ránézésre egészen gusztusosnak tűnt. A tömör tészta a szájpadlására tapadt. Ilyen érzés lehet felnyalni a homokot a völgyben futó patak partjáról – gondolta. Várakozásával ellentétben a ragacsos rész a közepén nem zamatos cseresznyére emlékeztette, inkább olyan volt, mintha sarat szopogatna.

Türelmetlenül állt a kőtömbök közt, várva a csodát. Nem tudta, pontosan mire számítson, de a boszorkány biztosította róla, hogy valami márpedig történni fog.

– Mégis miért nem változik semmi? – méltatlankodott. – Miért nem hat a bűbáj? – fortyogott dühében.

Már bánta, hogy bedőlt egy kuruzslónak, aki a hercegről szóló titokzatos történettel és egyéb badarságokkal tömte a fejét. A boszorkány nem volt más, mint egy szélhámos. Az sem lepné meg, ha a süteménynek nem lenne az égadta világon semmilyen varázsereje.

Hogy lehetett ilyen hiszékeny? Még a kisöccseinek is több esze van ennél. Kétségbeesése azonban annyira eluralkodott rajta, hogy bármit elhitt volna.

– Varázssütemény. Még mit nem – morogta.

Viszont, ha jobban belegondolt, a magától mozgó seprűre, a beszélő varjúra vagy a több száz köddé vált medveszoborra továbbra sem lelte a magyarázatot.

Valamiféle trükk lehetett. Máskülönben éreznie kellene valamit.

Angus felé vette az irányt, de hirtelen megtorpant.

Valami nem volt rendjén.

Kábának érezte magát, hullámzott alatta a talaj. Kinyújtotta a karját, hogy megtámaszkodjon valahol, de a kőtömbök ide-oda lengtek körülötte, mintha valami furcsa skót néptáncot járnának.

Merida lassan körbefordult, és arra lett figyelmes, hogy először a kövek, majd a fák is megsokszorozódnak. Egyre több és több lett belőlük. A levelek vészjóslón lengedeztek a fákon.

Angust kereste, de két lovat látott, amint patáikkal a füvet tapossák. Erősen hunyorgott, hátha eltűnik az egyik ló. A körvonalai elhomályosodtak, de legalább már csak egyet látott.

– Ang… Angus – hebegte.

Megpróbált odasétálni hozzá, de minden egyes lépéssel bizonytalanabbá vált, egyszer balra, aztán jobbra dőlt, úgy forgott vele a világ, mint valami búgócsiga, amivel a testvérei oly nagy örömmel szoktak játszani otthon.

– Angus – szólongatta a lovát, de már alig tudta kipréselni a szót. Sötét felhők borították be az eget, vészjósló árnyakat vetve a kőtömbök által alkotott körre.

Majd megpillantott egy ragyogó tündért, és abban a pillanatban elvesztette az eszméletét.

Tartalom

Prológus

Első fejezet – Merida

Második fejezet – Elinor

Harmadik fejezet – Merida

Negyedik fejezet – Merida

Ötödik fejezet – Elinor

Hatodik fejezet – Merida

Hetedik fejezet – Elinor

Nyolcadik fejezet – Merida

Kilencedik fejezet – Merida

Tizedik fejezet – Elinor

Tizenegyedik fejezet – Merida

Tizenkettedik fejezet – Merida

Tizenharmadik fejezet – Merida

Tizennegyedik fejezet – Merida

Tizenötödik fejezet – Elinor

Tizenhatodik fejezet – Merida

Tizenhetedik fejezet – Merida

Tizennyolcadik fejezet – Elinor

Tizenkilencedik fejezet – Merida

Huszadik fejezet – Merida

Huszonegyedik fejezet – Merida

Huszonkettedik fejezet – Merida

Huszonharmadik fejezet – Elinor

Huszonnegyedik fejezet – Elinor

Huszonötödik fejezet – Merida

Huszonhatodik fejezet – Elinor

Huszonhetedik fejezet – Elinor

Huszonnyolcadik fejezet – Merida

Huszonkilencedik fejezet – Merida

Harmincadik fejezet – Elinor

Harmincegyedik fejezet – Merida

Harminckettedik fejezet – Elinor

Harmincharmadik fejezet – Merida

Harmincnegyedik fejezet – Merida

Harmincötödik fejezet – Elinor

Harminchatodik fejezet – Merida

Harminchetedik fejezet – Merida

Harmincnyolcadik fejezet – Elinor

Harminckilencedik fejezet – Elinor

Negyvenedik fejezet – Merida

Negyvenegyedik fejezet – Merida

Negyvenkettedik fejezet – Merida

Negyvenharmadik fejezet – Elinor

Negyvennegyedik fejezet – Merida

Negyvenötödik fejezet – Elinor

Negyvenhatodik fejezet – Merida

Negyvenhetedik fejezet – Merida

Epilógus – Merida

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License